Справа № 761/7541/23
Провадження № 2/761/2093/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Аббасової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сухини С.А.,

учасників справи:

представник відповідача Ємельянової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Головного сервісного центру МВС (надалі - відповідач, ГСЦ МВС) про зобов`язання вчинити дії, а саме: зобов`язати відповідача виключити з відповідних реєстрів відомості про орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області з приміткою «№ 4146 ТОВ Автокредит плюс розшук» щодо належного позивачу транспортного засобу OPEL д.н.з. НОМЕР_1 ; зобов`язати відповідача виключити з відповідних реєстрів відомості про «Документи у розшуку»: свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 04.12.2015 з приміткою «у розшуку» щодо належного позивачу транспортного засобу OPEL д.н.з. НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2015 року ОСОБА_1 набув право власності на транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_3 , у подальшому реєстраційний номер було змінено на НОМЕР_1 . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016 року у справі № 175/3420/16-ц задоволено позов ТОВ «Автокредит Плюс» та витребувано у позивача на користь ТОВ «Автокредит Плюс» транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_4 .

08.12.2016 заступником начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Кам?янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кривеньким Євгеном Вікторовичем було відкрито виконавче провадження №? НОМЕР_5. Так, 21.12.2016 транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_4 , у межах виконавчого провадження було оголошено у розшук. Постанова про арешт нерухомого майна не виносилась.

07.12.2017 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» - а саме транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку. Таким чином 07.12.2017 року виконавче провадження НОМЕР_5 було завершено.

ТОВ «Автокредит Плюс» своїм правом повторного пред?явлення виконавчого документа у строк до 07.12.2020 не скористалося. Більш того, 04.02.2020 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було скасовано заочне рішення у справі № 175/3420/16-ц від 18.10.2016.

24.06.2020 Жовтневим районним судом м. Дніпро у справі №? 175/3420/16-ц було залишено позов ТОВ «Автокредит плюс» до позивача без розгляду.

Головний сервісний центр МВС, у своїй відповіді на адвокатський запит від 20.04.2021 № 571а, зазначив, що в ЄДР ТЗ наявна інформація щодо:

1. Орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області з приміткою «№ 4146 ТОВ Автокредит плюс розшук»;

2. «Документи у розшуку»: свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 04.12.2015 з приміткою «у розшуку».

Наявність даної інформації у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, значною мірою перешкоджає позивачу розпоряджатися та користуватися своїм транспортним засобом на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

18.04.2023 на адресу суду від Головного сервісного центру МВС надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що ГСЦ МВС відповідно до покладених на нього завдань виконує функції адміністратора Єдиного державного реєстру МВС, Єдиного державного реєстру транспортних засобів, реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Внесення до Єдиного державного реєстру МВС інформації про накладення або зняття встановлених у визначеному законодавством порядку обмежень щодо транспортних засобів або їх власників відповідно до Положення про територіальний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України від 29.12.2015№ 1646, покладено на ТСЦ МВС.

Водночас Положенням про Єдиний державний реєстр транспортних засобів, затвердженим наказом МВС України від 06.11.2020 року № 779, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.12.2020 за № 1336/35619, не передбачено виключення записів стосовно транспортних засобів, що містяться в цьому реєстрі. Крім того на час виникнення спірних правовідносин, ЄДРТЗ не було створеною.

Відповідач вказує, що ГСЦ МВС у 2016 році не вчиняв та не міг вчиняти будь-яких дій щодо включення в ІІПС орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області з приміткою «№ 4146 ТОВ «Автокредит плюс розшук» та про «Документи у розшуку» транспортного засобу позивача, оскільки у ГСЦ МВС відсутні такі повноваження та доступ до вказаної системи. Тому для зняття з розшуку вищевказаного транспортного засобу позивачу доцільно звернутись до Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області для отримання відповідної постанови та направлення її до поліції для виконання.

26.05.2023 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що відповідач як адміністратор ЄДРТЗ може видалити певну інформацію на підставі рішення суду.

16.06.2023 від відповідача до суду надійшли пояснення, у яких наголошено, що ГСЦ МВС є неналежним відповідачем, оскільки не вчиняв та не міг вчиняти жодних дій щодо виконання вказаної вище постанови та не розглядав питання про внесення до відповідних реєстрів обтяження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2023 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду клопотання про розгляду справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.11.2015 року ОСОБА_1 набув право власності на транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_3 , у подальшому реєстраційний номер було змінено на НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016 у справі № 175/3420/16-ц задоволено позов ТОВ «Автокредит Плюс» та витребувано у позивача на користь ТОВ «Автокредит Плюс» транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_4 .

07.12.2016 заступником начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Кам?янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кривеньким Євгеном Вікторовичем було відкрито виконавче провадження №? НОМЕР_5.

21.12.2016 у межах виконавчого провадження транспортний засіб ОPEL, д.н.з. НОМЕР_4 , було оголошено у розшук.

07.12.2017 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» - а саме транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку. Таким чином 07.12.2017 року виконавче провадження НОМЕР_5 було завершено.

04.02.2020 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було скасовано заочне рішення у справі № 175/3420/16-ц від 18.10.2016.

24.06.2020 Жовтневим районним судом м. Дніпро у справі №? 175/3420/16-ц було залишено позов ТОВ «Автокредит плюс» до ОСОБА_1 без розгляду.

Головний сервісний центр МВС, у своїй відповіді на адвокатський запит від 20.04.2021 № 571а, зазначив, що в ЄДР ТЗ наявна інформація щодо: 1. Орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області з приміткою «№ 4146 ТОВ Автокредит плюс розшук»; 2. «Документи у розшуку»: свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 04.12.2015 з приміткою «у розшуку».

Позивач не погоджуючись з відмовою відповідача у виключенні з відповідних реєстрів відомостей про орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області щодо транспортного засобу, звернувся з даним позовом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №? 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» (далі - постанова № 889) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ: регіональний сервісний центр в АРК та м. Севастополі, регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, регіональні сервісні центри МВС в областях. Цією ж постановою Кабінету Міністрів України утворено Головний сервісний центр МВС як міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС.

Отже, у результаті проведення реформи МВС після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» Державна автомобільна інспекція Міністерства внутрішніх справ припинила своє існування без правонаступництва, а її функції були розподілені між утвореними згідно з постановою №? 889 (в частині надання адміністративних послуг щодо реєстрації транспортних засобів, видачі посвідчень водія та інших) та Національною поліцією (щодо нагляду за дорожнім рухом, розшуку транспортних засобів та інші).

Відповідно до Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №? 1393 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одним із завдань ГСЦ МВС, зокрема, було визначено організацію, координацію, спрямування та контроль діяльності територіальних органів з надання сервісних послуг МВС - регіональних сервісних центрів МВС.

Повноваження регіональних сервісних центрів МВС визначались відповідними положеннями про регіональні сервісні центри МВС в АРК та м. Севастополі, в м. Києві, в областях.

Основні функції територіальних сервісних центрів були визначені Положенням про територіальний сервісний центр МВС, затвердженим наказом МВС України від 29 грудня 2015 року № 1646, до яких належало, зокрема, проведення реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів з видачею свідоцтв про реєстрацію, тимчасових реєстраційних талонів та номерних знаків на транспортні засоби, здійснення обміну реєстраційних документів та номерних знаків на транспортні засоби, зняття з обліку зареєстрованих транспортних засобів.

Постановою Кабінету міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком.

Наказом МВС від 07 листопада 2015 року №?1393 (у редакції наказу МВС України від 24 квітня 2020 року №? 354) затверджено Положення про Головний сервісний центр МВС (далі - Положення).

ГСЦ МВС відповідно до пункту 1 розділу І Положення є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

ГСЦ МВС відповідно до покладених на нього завдань виконує функції адміністратора Єдиного державного реєстру МВС, Єдиного державного реєстру транспортних засобів, реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху (підпункт 56 пункту 1 розділу ІІІ Положення).

Внесення до Єдиного державного реєстру МВС інформації про накладення або зняття встановлених у визначеному законодавством порядку обмежень транспортних засобів або їх власників відповідно до Положення про територіальний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України від 29.12.2015 року №° 1646, покладено на ТСЦ МВС.

Водночас, Положенням про Єдиний державний реєстр транспортних засобів, затвердженим наказом МВС України від 06.11.2020 року № 779, не передбачено виключення записів стосовно транспортних засобів, що містяться в цьому реєстрі.

Судом встановлено, що підставою для внесення вказаних позивачем записів стала постанова заступника начальника Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області Кривенького Є.В. від 21.12.2016 ВП № 53071693 про розшук автомобіля боржника.

В той час як Положення про Єдиний державний реєстр транспортних засобів затверджене наказом МВС України від 06.11.2020 року № 779 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2020 року за № 1336/35619.

Тобто станом на час виникнення спірних правовідносин, ЄДР ТЗ не було створено.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про Національну поліцію», поліція засобами інформаційно-комунікаційної системи наповнює та підтримує в актуальному стані реєстри та бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, стосовно транспортних засобів, які розшукуються, у тому числі у зв`язку з безвісним зникненням особи, виявлених безхазяйних транспортних засобів, а також викрадених, втрачених номерних знаків.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що ГСЦ МВС є неналежним відповідачем, оскільки у 2016 році не вчиняв та не міг вчиняти будь-яких дій щодо включення в ІІПС орієнтування Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області з приміткою «№ 4146 ТОВ «Автокредит плюс розшук» та про «Документи у розшуку» транспортного засобу позивача, оскільки у ГСЦ МВС відсутні такі повноваження та доступ до вказаної системи.

В свою чергу, суд звертає увагу, що зняття з розшуку вищевказаного транспортного засобу можливо поліцією на підставі відповідної постанови Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (SmithandGrady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст. 51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у ході розгляду справи не звертався до суду з клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі його у справі як співвідповідача.

При цьому, суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача.

А тому, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС про зобов`язання вчинити дії.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС про зобов`язання вчинити дії.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н.В. Аббасова