Справа №464/183/24
пр № 2-з/464/2/24
У Х В А Л А

08 січня 2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Шашуріної Г.О.,, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

у с т а н о в и в:

Адвокат Бідак О.О. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 із позовом, в якому просить встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю яких є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Внести зміни в актовий запис № 2182 про народження ОСОБА_4 , складений 06 червня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, та актовий запис № 5941 про народження ОСОБА_5 , складений 20 грудня 2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, в частині відомостей про батька, зазначивши батьком цих дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , інші відомості залишити без змін.

Разом з позовною заявою, подано заяву про забезпечення позову, шляхом встановлення заборони всім державним та приватним нотаріусам Львівського районного нотаріального округу, посадовим особам відповідного органу місцевого самоврядування, уповноваженим на вчинення нотаріальних дій видавати на ім`я будь-яких осіб свідоцтва про право власності на спадщину в межах процедури оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_3 та накладення арешту на спадкове майно, покликаючись, що у випадку встановлення факту батьківства, діти будуть брати участь у спадкуванні, а оскільки після настання часу, та встановлення права визначеного ч.1 ст.1298 ЦК України на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачем, і в подальшому отримання свідоцтв про право на спадщину буде існувати реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, як і загроза порушення прав неповнолітніх спадкоємців.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 05 січня 2024 року справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали заяви, суддя дійшла наступного висновку.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У п.п.1, 2 ч.1, ч.2 ст.150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

За вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 виснував, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

У постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18, від 22 липня 2019 року у справі № 914/120/19 зроблено висновок про те, що у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Арешт майна як захід забезпечення позову це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанови Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17; від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 липня 2023 року № 340889564 перелічені у заяві об`єкти нерухомості: житлові будинки та земельні ділянки належать на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та у порядку ч.4 ст.25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася.

З огляду та те, що заявник (позивач) просить накласти арешт на майно, яке не належить відповідачеві, заява про забезпечення в цій частині є безпідставною та не ґрунтується на вимогах закону.

Досліджуючи вимоги заяви про встановлення заборони на вчинення нотаріальних дій видавати на ім`я будь-яких осіб свідоцтва про право власності на спадщину в межах процедури оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , суд установив наступне.

У відповідності до ст.ст.68, 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом (ст.42 Закону України «Про нотаріат»). Аналогічне положення передбачене Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5.

Незважаючи на свій процесуальний обов`язок, заявником (позивачем) не долучено до заяви про забезпечення позову як доказів заведення спадкової справи, так і звернення до нотаріуса з відповідною заявою та відмови у такій.

Беручи до уваги наявність спеціальної правової норми, яка імперативно визначає підставу обов`язкового зупинення нотаріусом вчинення нотаріальних дій на підставі письмової заяви позивача, як заінтересованої особи, суд приходить до висновку щодо відсутності належного обґрунтування обраного ним заходу забезпечення позову з точки зору гарантування ефективного захисту його прав.

Підсумовуючи викладене у своїй сукупності, суд дійшов переконання про відсутність доцільності та безумовних підстав для забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.149, 153, 258-261, 353 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст.351-356 ЦПК України з урахуванням Перехідних положень цього ж Кодексу.

Повне судове рішення складено та підписано 08 січня 2024 року.

Суддя Г.О.Шашуріна