ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/981/24 Справа № 202/8561/22 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів (суддя першої інстанцї ОСОБА_6 повний текст судових рішень складено 30 червня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому просив стягнути зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за Договором позики грошових коштів від 02 листопада 2021 року посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. у розмірі 72100 доларів США, що за комерційним курсом АТ КБ «ПриватБанк» становить 39,49 грн. за 1 долар США станом на 04.11.2022 року та становить 2 847 229,00 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 02.11.2021 року посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. у розмірі 72 100 доларів США.

Стягнуто зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 6 202,50 грн. з кожного.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2023 року стягнуто зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 536,80 грн. з кожного.

Скасувано вжиті ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 9 лютого 2023 року (справа №202/8561/22, провадження №2-з/202/10/2023) заходи зустрічного забезпечення про зобов`язання ОСОБА_3 протягом десяти днів з дня постановлення даної ухвали внести на депозитний рахунок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у якості зустрічного забезпечення 7000,00 грн.

Повернуто ОСОБА_3 зустрічне забезпечення у розмірі 7 000 гривень, що було внесено ним на депозитний рахунок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до квитанції № від 27 лютого 2023 року.

Із вказаним рішеннями суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає, що вони ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи.

Мотивує скаргу тим, що сторонами по справі визнано, що позивач фактично передав відповідачу грошові кошти у іноземній валюті в розмірі 72100 доларів США та вважає, що надана розписка про передачу грошових коштів у розмірі 1 885 415 грн не є належним доказам та вказує на те, що ОСОБА_1 згоду на укладання договору позики у іноземній валюті не надавала.

Зазначає, що в даній справі предметом договору позики є національна валюта України, а не долари США.

Вказує, що для солідарної відповідальності, позивач має довести, що майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. ОСОБА_1 надала згоду на отримання позики у національній валюті України, а судом встановлено, що позику було надано в доларах США, на що остання згоди не надавала.

ОСОБА_2 просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що апелянт, як дружина позичальника чітко розуміла істотні умови Договору позики грошових коштів, зокрема і визначений розмір позики та еквівалент позики як у національній валюті так і іноземній валюті.

Вказує на те, що суд першої інстанції встновив обставини, які не заперечувались сторонами в частині позики коштів у іноземній валюті з визначеним еквівалентом до національної валюти.

Зазначає, що апелянт у скарзі не заперечує ані факту взяття позики, ані факту підписання заяви згоди, ані факту того, що апелянт розуміла розмір позики, умови її надання, та умови повернення вказаної позики.

ОСОБА_3 просив оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Журікова І.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Воронко В.С. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 2 листопада 2021 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір про позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г.

2 листопада 2021 року ОСОБА_1 надано письмову згоду на укладення її чоловіком, ОСОБА_4 , договору позики на суму 1 885 415,00 грн. в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «Приватбанк», станом на дату підписання договору що становить 72 100, 00 дол.США, що здійснюється в інтересах сім`ї, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно п.1 договору позики ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_4 гроші в сумі 1 885 415, 00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання цього договору становить 72 100, 00 дол.США, без сплати процентів за користування вказаною сумою, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути ОСОБА_3 таку ж суму грошових коштів в гривневому еквіваленті за наступним графіком: 1 885 415,00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання цього договору становить 72 100 , 00 дол. США із строком виплати боргу до 31 жовтня 2022 року включно.

Позичальник засвідчив, що грошові кошти від позикодавця отримав повністю до підписання цього договору. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видав письмову розписку про одержання зазначеної в договорі суми грошей від позикодавця п.п. 4, 5 Договору позики.

При виконанні зобов`язання по цьому договору позикодавець повинен видати письмову розписку на підтвердження факту та повернути борговий документ (цей договір про позику грошей) п.8 Договору позики.

2 листопада 2021 року ОСОБА_4 підписано розписку про отримання ним грошей у загальному розмірі 1 885 418, 00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання договору позики становить 72 100, 00 дол. США, що отримані у позику від ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи суму позики у іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами визнано, що сума позики передавалась у іноземній валюті, позичальники, зобов`язані повернуті кошти у такій самій валюті.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

У цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі№ 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

Матеріалами справи встановлено, що 02 листопада 2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики ( т.1 а.с.7).

Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_3 , передає у власність ОСОБА_4 гроші в сумі 1 885 415 грн. 00 коп., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на дату уклдання та підписання цього договору становить 72100 доларів США 00 центів, без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей, а ОСОБА_4 зобов`язується повернути ОСОБА_3 таку ж суму грошових коштів в гривневому еквіваленті.

Відповідно до п. 5 на підтвердженні факту передачі грошей позичальник видав письмову розписку про одержання зазначеної суми грошей від позикодавця.

Згідно п .6 цей договір укладений за письмовою згодою дружини позичальника, викладеною у вигляді заяви. Справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального окуругу Журжою Ю.Г. від 02.11.2021 року за р. №711.

Також в матеріалах справи міститься розписка про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. від 02.11.2021 року за р. № 712 ( т.1 а.с.8).

Змістом даної розписки підтверджується факт отримання ОСОБА_4 грошей у загальній сумі 1 885 415 грн. 00 коп. що в квіваленті за курсом ПАТ КБ «ПриватБнк» станом на дату укладання та підписання договору позики становить 72 100 доларів США 00 центів.

Дійсність укладеного правочину та факту отримання грошей сторонами не заперечується та у судовому порядку не оскаржувались, а тому апеляційний суд їх вважає таким, що укладені зі особистою згодою кожного із сторін.

З укладених правочинів вбачається, що відповідач отримав та зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 1 885 415 грн, тобто у Національній валюті України. Апеляційний суд не вбачає правомірності повернення грошової суми у доларах США, оскільки дані умови сторонами не погоджувались, тим більше, що відповідачів повернення коштів у доларах США ставить у скрутний стан, оскільки сума значна вище ніж та яка була позичена.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції пілягає скасуванню, оскільки є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог та стягнення солідарно з відповідачів суми позики у розмірі 1 885 415 грн., яка була передбачено договором та фактично отримана останніми.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що позивачем не надано доказів того. що взяті кошти були використані в інтересах сім`ї, спростовуються матеріалами справи, а саме відзивом на позову заяву, в якому вказано, що на даний час у зв`язку із війсковими діями у країні є вплив на фінансову спроможність відповідачів та останні, як подружжя яке отримало кошти у позику не отримують прибутку, тобто та обставина, що кошти були взяті на потреби родини визнано відповідачами та не підлягає доказуванню, а тому апеляційний суд вважає. що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду, оскільки, хоча рішення суду першої інстанції й скасовано, проте апеляційним судом винесено нове рішення по суті позовних вимог, а тому апеляційний суд вважає, що позивач має право на стягнення судових витрат на повернення йому суми судового збору та повернення коштів за зустріче забезпечення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає зміні і судове рішення в частині розміру стягнутого судового збору.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, підлягає перерозподілу судовий збір, пропорційно до задоволеної суми, а саме, 4107,25 грн з кожного відповідача на користь позивача, загалом 8214,50 грн (1 885 415,00 грн х 12405 грн. :2 847 229,00 грн = 8214,50 грн : 2 = 4107,25 грн).

З позивача на користь відповідачів підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно її задоволенню, у розмірі 6285,74 грн (961 814 грн. х 18607,50 грн : 2847 229,00 грн = 6285,74 грн).

Керуючись статтями 141, 259, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 02.11.2021 року посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. у розмірі 1 885 415 (один мільйон вісімсот вісімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятнадцять) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 4107,25 гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6285,74 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 18 січня 2024 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи