ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року місто Чернівці справа №727/6823/23

провадження №22-ц/822/328/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 31 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частки земельної ділянки, головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частки земельної ділянки.

Посилався на те, що він є спадкоємцем за законом батька ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одним з об`єктів спадкового майна є житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 червня 2020 року та від 10 лютого 2022 року, за позивачем зареєстроване право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами у розмірі 1/2 та 3/18 часток, сукупно право власності за позивачем складає 2/3 частки у спільній власності на майно за адресою: АДРЕСА_2 .

До 15 серпня 2019 року вказаний житловий будинок належав на праві власності відповідачці на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та відповідачкою, однак рішенням суду від 26 березня 2019 року за позовом ОСОБА_4 вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним та визнано за ОСОБА_4 право власності на частку житлового будинку літ.А, який розташований в АДРЕСА_2 .

Згодом, 17 червня 2020 року ОСОБА_4 подарувала частку вище вказаного житлового будинку синові позивачеві у даній справі на підставі договору дарування.

У 2021 році на підставі рішення суду за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування ще на 3/18 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Станом на дату подання позову, позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , а отже набув право власності на земельну ділянку.

За час перебування у власності житлового будинку АДРЕСА_3 відповідачка ОСОБА_5 у 2008 році отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку для обслуговування даного будинку.

Позивач вважає, що має право на визнання за ним права власності на 2/3 частки земельної ділянки, оскільки він має право власності на 2/3 частки будинку.

Просив визнати за ним - ОСОБА_1 , право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0633 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 31 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частки земельної ділянки - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 земельної ділянки кадастровий номер :20:003:0452 площею 0,0633 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 09 лютого 2024 року.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 7 000 (сім тисяч) гривень в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 2073 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції є помилковими, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі посилається на те, що предметом спору є спадкове майно, яке залишилось після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вважає, що позивач пропустив строк позовної давності на заявлену позовну вимогу.

Судом першої інстанції не залучено всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_3 .

Суд не врахував, те, що вона набула дану земельну ділянку шляхом приватизації, реалізуючи своє право на землю шляхом безоплатної передачі із землів запасів міста Чернівці, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 08 вересня 2008 року та є її особистою власністю.

Спірна земельна ділянка ніколи не належала спадкодавцю ОСОБА_3 , його колишній дружині ОСОБА_4 , яка у подальшому подарувала частку у житловому будинку позивачу - ОСОБА_1 , а тому застосування статей 120, 125 ЗК України є неправильним.

Просила рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказав, що позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією вирішити питання про поділ земельної ділянки, однак відповідачка не виявила бажання вирішити даний спір.

Вважає, що земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність частину ділянки, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності, з врахуванням порядку користування земельною ділянкою.

Вказав, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України слід врахувати, що за змістом вказаної норми права, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

За частиною першою ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором.

Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки позивач набув права власності на нерухоме майно у 2020-2021 роках, отже звернувся до суду за захистом порушеного права в межах строку позовної давності.

Щодо посилань апелянта на те обставину, що визнання права власності на частку земельної ділянки за позивачем порушує її право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, то слід зауважити, що відповідачка скористалася правом на отримання земельної ділянки неправомірним шляхом, що підтверджується рішенням суду від 26 березня 219 року.

На час розгляду справи право на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою, інші особи не заявляли своє право на частку у праві власності на земельну ділянку, а тому не було необхідності у їх залученні.

Вважає, що суд першої прийняв законне обґрунтоване рішенням, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Орієнтовний розмір витрат на правову допомогу складає 7000 грн.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга містить доводи тільки в частині оскарження основного рішення суду від 31 січня 224 року, а тому додаткове рішення від 19 лютого 2024 року апеляційний судом не переглядається.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 червня 2020 року, та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 лютого 2022 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на частку та 3/18 частки на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2020 року підставою для державної реєстрації права власності за позивачем ОСОБА_1 був договір дарування від 17 червня 2020 року (а.с.12).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03 серпня 2021 року за позивачем визнано право власності в порядку спадкування на 3/18 частки будинковолодіння, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-26).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 набувши право власності на частку житлового будинку, набув також і право власності на 2/3 частин земельної ділянки площею 0.0633 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Аналізуючи викладені норми закону, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки до позивача ОСОБА_1 перейшло право власності на 2/3 частки будинковолодіння по АДРЕСА_2 , то у відповідності до ч.1, 4 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України до нього перейшло і право власності на частину земельної ділянки, пропорційної до його частки у праві власності житлового будинку, тобто на 2/3 частин.

З огляду на викладені обставини, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Є безпідставними доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що право власності на частину земельної ділянки, пропорційної до частки у праві власності жилого будинку, до позивача перейшло в момент укладення ним договору купівлі-продажу частини житлового будинку та в момент успадкування частини житлового будинку, а це у 2021-2022 роках, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не залучено всіх співвласників будинку. Як вбачається з матеріалів справи, що титульним одноосібним власником спірної земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_2 . Земельна ділянка у власність позивача переходить пропорційно до його частки в будинку. При цьому, права інших співвласників будинку не є порушеними, оскільки вони в майбутньому вправі визнавати за собою право власності на земельну ділянку, пропорційно їхній частці в будинку.

Розглядаючи позов, суд першої інстанцій повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 31 січня 2024 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк