Справа № 567/2004/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

при секретарі - Пономаренко Р.А.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у даному будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який ніколи не проживав у належному позивачу будинку та не проживає.

Вказує, що відповідач був зареєстрований у належному йому будинку за проханням його знайомої, однак на даний час не знявся з реєстрації. Він фактично не проживає у вказаному житлі по теперішній час і не бере участі в утриманні будинку та оплаті витрат за житлово-комунальні послуги. Всі особисті речі та майно відповідача за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідач не веде з ним спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, він не є членом його сім`ї, тому він вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житлом немає.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному йому будинку, а факт його реєстрації створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 02.11.2023 відкрито провадження у справі, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті Судової влади. Заперечень проти позову відповідач не подавав, жодних клопотань від його імені на адресу суду не надходило.

З метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін для її розгляду по суті та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач пояснив, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даному будинку, за проханням його знайомої був також зареєстрований відповідач - ОСОБА_3 , який ніколи в будинку не проживав та не проживає, однак самостійно не знявся з реєстрації. ОСОБА_3 не перебуває з ним в родинних відносинах.

Вказує, що реєстрація відповідача створює йому значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання ним соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю.

Зазначив, що відповідач не проживає у даному будинку та не користується ним, не бере участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що є старостою с.Вельбівне Рівненського району Острозької ТГ Рівненської області. Зазначив, що за результатами обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи було встановлено, що з 14.11.2014 в належному позивачу житлі був зареєстрований ОСОБА_3 , який фактично за вказаною адресою ніколи не проживав, про що було складено відповідний акт обстеження.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем. Їй відомо, що у належному позивачу житлі був зареєстрований ОСОБА_3 , який ніколи в даному будинку не проживав та не проживає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем більше 25 років. Їй відомо, що у належному позивачу житлі був зареєстрований ОСОБА_3 , який ніколи в даному будинку не проживав та не проживає. Вона його ніколи за вказаною адресою не бачила.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно з договором дарування від 09.11.2004, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №3842390 від 14.06.2004, витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №6165528 від 10.01.2005 встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.9-11)

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 12.10.2023, №07.03-10/226/3, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також з 14.11.2014 зареєстрований ОСОБА_3 , який ніколи за вказаною адресою фактично не проживав та не проживає. (а.с.12-13)

Відповідно до витягів про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 12.10.2023, у належному позивачу житловому будинку з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.14, 15)

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Острозької міської ради Рівненської області від 02.11.2023. (а.с.20)

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та не реєструвався.

Водночас, судом встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку, однак він не пов`язаний спільним побутом з позивачем та не є членом сім`ї позивача, тому його право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна. Також з огляду на положення статей 64, 156 ЖКУ відповідач не має права користування спірним житлом, оскільки він не є членом сім`ї власника, а також у розумінні вказаних положень законодавства не є особою, яка постійно проживає разом з власником будинку, веде з ним спільне господарство.

Окрім того, із врахуванням положень ЖКУ, досліджених доказів в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що обставини справи свідчать про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання. Інтересу до будинку, що належить позивачу, відповідач не проявляв, жодного доказу щодо цього суду не надано.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV, місце проживання це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 №265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Відповідно до пп. 2 п. 50 Порядку, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖКУ, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖКУ, не проживає разом з ним та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

Факт не проживання відповідача більше дев`яти років в будинку, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Разом із тим матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 намагався вселитись у спірний будинок. Вказане може свідчити про те, що він має намір зберегти лише формальне, а не фактичне місце проживання.

Одночасно суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України, відповідач самостійно змінив місце проживання, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Суд визнає належними і допустимими надані позивачем докази, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Водночас, відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання. При цьому, його тривала відсутність, відсутність будь якого інтересу до будинку, свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідача є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Окрім того, Верховний Суд в постанові від 16 листопада 2016 в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом права відповідача на користування належним позивачу спірним будинком, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які він має право вимагати усунути.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї власника, факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку.

Врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення ОСОБА_3 права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним.

Отже, суд дійшов до висновку, що порушені реєстрацією відповідача, який має інше житло де і фактично проживає, права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном, як власника цього житла, підлягають захисту.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом - будинком з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.01.2024.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.