15.01.2024 Єдиний унікальний номер 2-709/05
Єдиний унікальний номер № 2-709/05
Провадження № 2зз/205/1/24
УХВАЛА

15 січня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Миджин Галини Євгенівни про скасування заходів забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло вищезазначене клопотання, у якому представник ОСОБА_1 адвокат Миджин Г.Є. просила суд на підставі ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позовних вимог у формі арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 .

Вказане клопотання мотивоване тим, що постановою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2004 року в якості забезпечення позовних вимог про стягнення шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, накладено арешт на майно відповідачів, у т.ч. на ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 09 листопада 2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація щодо накладеного арешту. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 1-174 від 01 липня 2004 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та стягнуто солідарно 19 625 грн. Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2004 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 1-174 від 01 липня 2004 року скасовано в частині стягнення за цивільним позовом та направлено на новий розгляд. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18 239,89 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2005 року змінено рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2005 року в частині осіб, з яких стягувалась шкода, в частині вимог до ОСОБА_1 рішення не змінено. Оскільки в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено, то відсутні правові підстави для наявності такого заходу забезпечення позову як арешт майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2004 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 1-174 від 01 липня 2004 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду 19 625 грн., моральну шкоду 1 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2004 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 1-174 від 01 липня 2004 року скасовано в частині стягнення за цивільним позовом та направлено на новий розгляд.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18 239,89 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2005 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2005 року змінено в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 матеріальної і моральної шкоди скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовлено, залишивши рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача матеріальної шкоди 19 624,89 грн. та моральної 3 000 грн. В решті рішення залишено без змін.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09 листопада 2023 року № 353747863 вбачається, що в Реєстрі міститься запис про арешт нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 8165, зареєстрований 13 травня 2004 року реєстратором Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: постанова, б/н, 05 травня 2004 року, суд Ленінського району м. Дніпропетровська, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно власника, власник: ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 409 КПК України 1960 року визначено, що питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України (в редакції 1960 року), постановляючи вирок суд повинен вирішити питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» № 11 від 21 грудня 1990 року, у порядку, передбаченому ст. 411 КПК України (в редакції 1960 року), суди вправі вирішувати, зокрема, такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, як про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

Отже, питання про скасування арешту майна, який накладений в межах кримінальної справи, що вирішена в порядку КПК 1960 року ухваленням вироку, повинно вирішуватися судом, що постановив цей вирок в порядку, визначеному ст. ст. 409, 411 КПК 1960 року, а не судом в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 звертає увагу на те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11).

Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, зважаючи на те, що арешт було накладено на належне йому майно у кримінальному провадженні, розпочатому за КПК України 1960 року, то питання про скасування арешту майна слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Суддя зауважує, що правову позицію, яка викладена у п. 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року № 727/2878/19, та полягає у тому, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства, до даної ситуації застосувати неможливо, оскільки кримінальна справа стосовно позивача ніколи не закривалася (ні під час досудового розслідування, ні судового розгляду), а стосовно неї ухвалений обвинувальний вирок, який набрав законної сили та підлягає до обов`язкового виконання.

Накладений арешт майна спрямований, в тому числі, на забезпечення реального виконання вироку суду.

В даному випадку, вирішення питання про скасування арешту на майно особи, яка мала статус обвинуваченого (засудженого), не потребує відновлення кримінальної справи, тобто відновлення його кримінального переслідування, адже ця справа була вже розглянута по суті і всі питання стосовно подальшого виконання вироку суду повинні вирішуватися судом в межах кримінального судочинства, адже буде вивчатися питання того, чи виконано вирок.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України 2012 року арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом.

Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла при розгляді справ № 335/12096/15-ц (постанова від 15 травня 2018 року) та № 569/4374/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року).

ОСОБА_1 в рамках кримінальної справи № 1-174/2004 з клопотанням про скасування арешту з майна не звертався.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 158 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Миджин Галини Євгенівни про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. В разі, якщо ухвала була постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, то вона набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Н.В. Басова

.