ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 521/3617/18

провадження № 61-10731св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,

відповідачі: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. (далі - приватний нотаріус ОМНО Сегеченко І. М.), державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О. В. (далі - державний реєстратор), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява прокурора мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2006 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м. На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 18 листопада 2015 року, зареєстрованої за № ОД 20 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, здійснено реконструкцію вказаної квартири під нежитлове приміщення-магазин без зміни геометричних розмірів.

На підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2006 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 18 листопада 2015 року, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніковим Д. С. 21 грудня 2015 року прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру прав щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення-магазин (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), загальною площею 45,7 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки встановлено, що на підставі висновку про поділ об`єкта нерухомого майна від 30 червня 2017 року № 266/17, виданого фізичною особою -підприємцем ОСОБА_3 , 03 липня 2017 року державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров О. В. прийняв рішення про закриття розділу про право власності на нежитлове приміщення-магазин загальною площею 45,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О. В. 05 липня 2017 року прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру прав щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення загальною площею 70,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач указував, що прийняте державним реєстратором рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню відповідно до пункту 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки висновок про поділ об`єкта нерухомого майна не є підставою для державної реєстрації права власності відповідно до вимог статті 27 вищевказаного Закону.

28 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила нежитлове приміщення загальною площею 70,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , та цього ж дня на підставі вказаного договору державним реєстратором - приватним нотаріусом ОМНО Сегеченко І. М. прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру прав стосовно реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вказане нежитлове приміщення.

Того самого дня ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила нежитлове приміщення загальною площею 75,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . Державним реєстратором - приватним нотаріусом ОМНО Сегеченко І. М. прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру прав стосовно реєстрації права власності за ОСОБА_1 на зазначене нежитлове приміщення.

Проте згідно з інформацією Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , не реєструвалось, відповідне рішення про передачу ОСОБА_2 не приймалось, що свідчить про збільшення площі приміщень за рахунок земель територіальної громади міста Одеси, що суперечить вимогам статей 81, 83 ЗК України. Актом перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства від 07 липня 2017 року № 000776, складеним Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 шляхом будівництва прибудови до будинку зі сторони вул. Космонавтів самовільно захопив земельну ділянку орієнтовною площею 100 кв. м, що порушує вимоги статті 211 ЗК України.

26 квітня 2017 року управлінням Департаменту архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт № ОД95 щодо реконструкції нежитлового приміщення № 63 і магазину з улаштуванням вітрини консольного типу. Однак перевіркою від 09 червня 2017 встановлено, що здійснюється капітальна добудова до нежитлового приміщення на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. У зв`язку з цим, наказом Управління Департаменту архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 09 червня 2017 № 01-13/243 декларацію про початок виконання будівельних робіт № ОД95 скасовано.

Прокурор просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора від 03 липня 2017 року, індексний номер 35988393, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21231789;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора від 03 липня 2017 року індексний номер 35987852, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21231398;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, серія та номер 1110, нежитлового приміщення, загальною площею 70,30 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, серія та номер 1110, нежитлового приміщення, загальною площею 75, 00 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року, ухваленим у складі судді Поліщук І. О., позовну заяву заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., Державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О. В., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації та скасування договорів купівлі-продажу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора від 03 липня 2017 року, індексний номер 35988393, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21231789.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора від 03 липня 2017 року, індексний номер 35987852, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21231398.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, серія та номер 1110, нежитлового приміщення, загальною площею 70,30 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, серія та номер 1110, нежитлового приміщення, загальною площею 75,00 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М.

Відмовлено у задоволенні вимог позову, пред`явлених до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М.

Здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника керівника Одеської міської прокуратури № 2 в інтересах Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 521/3617/18 касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-11846св19).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року в частині про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнано недійсним договорів купівлі-продажу, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_2 здійснив добудову приміщення на земельній ділянці, яка не була відведена для забудови, що обмежує право Одеської міської ради як власника цієї ділянки.

Водночас не враховано, що вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права та визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна не забезпечать усунення порушень спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про проведення відповідної перебудови або знесення самочинного будівництва, визначених у статті 376 ЦК України, виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Тому належним способом захисту прав власності є вимога про проведення відповідної перебудови або знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Короткий зміст касаційної скарги

У липні 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 серпня 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

18 вересня 2023 року ухвалою від Верховний Суд продовжив заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги.

03 жовтня 2023 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Малиновського районного суду м. Одеси, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2024 року, у зв`язку з обранням судді Погрібного С. О. до Великої Палати Верховного Суду, справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

23 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначив те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 щодо приписів статей 15, 16 ЦК України;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18), та постановах Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19, щодо позовної давності, посилаючись на те, що звернення до суду з новою позовною заявою до тих самих сторін з іншим предметом спору відбудеться з порушенням строку позовної давності;

- існує нагальна потреба відступити від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Блажиєва О. О. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила відмовити прокурору у задоволенні касаційної скарги, оскільки постанова суду апеляційної інстанції прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м., набув у власність ОСОБА_2 .

На підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-III категорії складності, від 18 листопада 2015 року, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за NOD 20, здійснено реконструкцію квартири під нежитлове приміщення магазин без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_2 , замовником якої є ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2006 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 18 листопада 2015 року, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашнік Д. С. 21 грудня 2015 року прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення-магазин (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), загальною площею 45,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 .

26 квітня 2017 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт NОД95 щодо реконструкції нежитлового приміщення № 63 і магазину) з улаштуванням вітрини консольного типу.

Перевіркою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 09 червня 2017 року встановлено, що здійснюється капітальна добудова до нежитлового приміщення на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети.

У зв`язку з цим наказом Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 01-13/243 від 09 червня 2017 року декларацію про початок виконання будівельних робіт NОД95 скасовано.

З інформаційної довідки встановлено, що на підставі висновку про поділ об`єкта нерухомого майна від 30 червня 2017 року № 266/17, виданого фізично особою -підприємцем ОСОБА_3 , 03 липня 2017 року державним реєстратором прийнято рішення щодо закриття розділу про право власності на нежитлове приміщення-магазин (реєстраційний 01), загальною площею 70,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

За рішенням державного реєстратора 05 липня 2017 року внесено запис до Державного реєстру речових прав щодо реєстрації права власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 70,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на спірні приміщення на підставі висновку про поділ об`єкта нерухомого майна N266/17, виданого фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 .

Із договору купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, який зареєстровано в реєстрі 28 липня 2017 року за № 1110, встановлено, що ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_2 , (надалі іменовано продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_1 , (надалі іменовано покупець), з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,3 кв. м.

За рішенням державного реєстратора 28 липня 2017 року внесено запис до Державного реєстру речових прав щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) загальною площею 70,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року.

Державним реєстратором - приватним нотаріусом ОМНО Сегеченко І. М. прийнято рішення про внесення запису до Державного реєстру прав стосовно реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), загальною площею 75 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер 1111, виданий 28 липня 2017 року, видавник - приватний нотаріус ОМНО Сегеченко І. М.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 5.6 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), пункті 88 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 2-204гс19), пункті 55 постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) вчергове нагадала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17(провадження № 14-188цс20)).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою-п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.

Особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. пункт 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) (пункти 92-94), від 20 липня 2022 у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) (пункт 35)).

Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (див. пункти 6.30-6.35 постанови Великої палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19)).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Суди встановили, що ОСОБА_2 здійснив добудову приміщення на земельній ділянці, яка не була виділена для забудови, що обмежує право Одеської міської ради як власника цієї ділянки.

Колегія суддів зазначає, що цивільним (господарським) процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 вересня 2021 у справі № 908/2609/20.

Тому за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Верховного Суду.

Отже, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, та враховуючи, що позивач указував на те, що ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці на АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси, і таке майно підлягає знесенню, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що належним способом захисту прав власності є вимога про проведення відповідної перебудови або знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, а вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог.

Таким чином, під час повторного перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції виконав вимоги частини першої статті 417, статті 367 ЦПК України щодо оцінки доказів, а постанова суду щодо вмотивованості судового рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

При виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції правильно врахував висновки щодо застосування положень статті 376 ЦК України, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Доводи касаційної скарги про те, що для пред`явлення нового позову з іншими позовними вимогами буде порушено строк позовної давності, не свідчать про необхідність скасування судового рішення, яке ухвалено відповідно до вимог матеріального і процесуального закону із виконанням частини четвертої статті 263 ЦК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується підстави, з якої відкрито касаційне провадження у цій справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то її обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19, від висновків якої просив відступити прокурор, Верховний Суд встановив, що позивач не довів наявності порушених прав та законних інтересів територіальної громади м. Одеси, зокрема, через здійснення самочинного будівництва.

Натомість у справі, яка є предметом касаційного перегляду, доведено здійснення самочинного будівництва об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці на АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси.

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець