Номер провадження: 22-ц/813/1601/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 в особі представника звернувся до Приморського районного суду м. Одеси до ФОП ОСОБА_1 , з позовом, що в подальшому уточнював, про розірвання договору та стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 23.10.2019 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поставки №10/23, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця меблі та здійснити збірку, а покупець прийняти товар та оплатити його вартість. Термін поставки за специфікаціями зазначений протягом 2020 та 2021 року. Покупцем було здійснено передоплату на загальну суму 128 610,78 євро. Станом на 25 травня 2022 року зобов`язання постачальника за договором не виконані, зокрема поставка товару не була здійснена, не було надано підтвердження перерахування оплати за товар на фабрику виробника. Неодноразово засобами зв`язку відповідач повідомлялася про бажання позивача розірвати договір та отримати кошти, однак кошти були повернуті. Відповідач у своїх відповідях на претензії позивача вказує, що розрахунки здійснюються за кожну поставлену партію меблів, в той час як жодної партії меблів доставлено не було.

У зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань за договором, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просив суд розірвати договір поставки, стягнути з відповідача на користь позивача суму попередньої оплати за товар та суму штрафних санкцій за договором.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано договір поставки №23/10 (10/23) від 23 жовтня 2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму попередньої оплати за товар у розмірі 4 834 479 гривень 22 копійки, що становить еквівалент 128 610, 78 євро. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму штрафних санкцій за договором у розмірі 4 438 419 гривень 93 копійки.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.І п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, розриваючи договір поставки №23/10 (10/23) від 23 жовтня 2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , стягуючи з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму попередньої оплати за товар у розмірі 4 834 479 гривень 22 копійки, що становить еквівалент 128 610, 78 євро, стягуючи з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму штрафних санкцій за договором у розмірі 4 438 419 гривень 93 копійки, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається наступне.

23 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_1 в особі ОСОБА_1 (постачальник) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір поставки №10/23 (№23/10), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити (передати у власність покупця) меблі (далі за текстом товар) та здійснити збірку, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах та в порядку, передбаченими цим договором.

Згідно п.1.2 договору, найменування, загальна кількість, асортимент, одиниці виміру товару, строк поставки та ціна товару визначається сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.1 договору, визначено, що ціна товару формується на момент замовлення, фіксується у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору. Сторони підписанням цього Договору підтверджують, що ціни на Товар є звичайними для продукції такого асортименту, якості та споживчих властивостей, які склалися на даному ринку продукції.

Пункт 2.2 Договору вказує, що загальна сума договору розраховується як сукупна вартість Товару за всіма Специфікаціями, які були виписані протягом дії даного Договору та відповідно до яких постачався Товар в період його дії.

Згідно п. 2.3 Договору Платежі за цим Договором здійснюються в гривнях України, та фіксуються в євро за курсом НБУ.

Пункт 2.4 передбачає, розрахунки за кожну поставлену партію меблів здійснюються Покупцем на умовах проведення ним 100% передоплати.

Постачальник зобов`язаний не пізніше 3-х робочих днів з моменту отримання передоплати від покупця надати покупцю затверджене банком підтвердження сплати за Товар на фабрику виробника, якщо таке не відбулось, то постачальник виплачує 0.5% за кожен день не надання підтвердження (п.2.5 Договору).

Місце поставки товару визначене сторонами у п.3.1 Договору та є наступне: Южна дорога, 3 км, 1 с. Фонтанка, Лиманський район, Одеська обл. (КМ «Сосновий беріг»), вул. Алея Героїв, 17.

Пунктом 5.3 Договору, визначено, що при невиконанні покупцем вимог п. 2.4 Договору постачальник має право призупинити або припинити поставку Товару до виконання Покупцем своїх обов`язків за цим Договором у повному обсязі.

Пунктом 5.4 договору поставки сторони погодили, що при порушенні постачальником строків поставки товару більше ніж на 20 робочих днів, покупець має право розірвати цей Договір та вимагати повернення передоплати та пені у розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості непоставленого товару за кожен день з дня отримання передоплати (а.с. 07-11, 105-108).

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору поставки №23/10 від 23.10.2020 року, сторони домовилися викласти п.2 розділу 4 Договору в наступній редакції: Оплата за товар здійснюється Покупцем на умовах проведення ним 80% передоплати вартості Товару. Решта оплати у розмірі 20% здійснюється за фактом готовності товару до відвантаження Покупцю на складі постачальника (а. с. 11, 109).

Сторонами погоджено специфікацію до договору поставки №23/10 від 23.10.2019 року №5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17 (а.с. 21-44).

Єлісєєв Олександр 14.07.2020 року сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 3900 євро 09 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №46 від 22.10.2019, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №10 від 14.07.2020, виданої ФОП ОСОБА_1 (а.с. 12, 13).

19.07.2021 ОСОБА_3 оплатив 10 000 євро на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру №12 від 19.07.2021 видана ФОП ОСОБА_1 (а.с. 14).

19.07.2021 ОСОБА_3 оплатив 322 500 гривень на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру №12 від 19.07.2021 видана ФОП ОСОБА_1 (а.с. 61).

ОСОБА_3 03.09.2020 сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 939 євро 84 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №477 від 25.08.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №14 від 03.09.2020, видана ФОП ОСОБА_1 (а.с. 15).

ОСОБА_3 18.09.2020 року сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 3 247 євро 87 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №8 від 30.03.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №15 від 18.09.2020 року, виданою ФОП ОСОБА_1 (а.с.16).

ОСОБА_3 25.08.2020 року сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 6 923 євро 07 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №36 від 17.02.2020 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №12 від 25.08.2020, виданої ФОП ОСОБА_1 (а.с. 17).

07.07.2021 ОСОБА_3 оплатив 14 700 євро на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру №10 від 07.07.2021 видана ФОП ОСОБА_1 (а.с. 18).

07.07.2021 ОСОБА_3 оплатив 476 280 гривень на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру №10 від 07.07.2021 року видана ФОП ОСОБА_1 (а.с. 62).

ОСОБА_3 25.06.2020 сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 45 000 євро. Вказано, що оплата за замовлення покупця №32 від 25.06.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №7 від 25.06.2020, виданої ФОП ОСОБА_1 (а. с. 19).

ОСОБА_3 29.07.2020 сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 33 900 євро. Вказано, що оплата за замовлення покупця №446 від 24.07.2020 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №80 від 29.07.2020, виданої ФОП ОСОБА_1 (а.с. 20).

Досудове врегулювання сторонами спору виявилося безуспішним, про що свідчать листи сторін (а.с. 44, 45-46, 47, 48,49-50, 51-52).

Таким чином, ОСОБА_6 оплатив грошові кошти ФОП ОСОБА_1 у загальному розмірі 128 610,78 євро.

Позивачу не було поставлено жодної партії меблів, незважаючи на здійснену оплату.

В засіданні судової колегії представник відповідача не заперечував отримання грошових коштів від позивача, але зауважив, що грошові кошти, які отримала відповідач були нею через розрахунковий рахунок перераховані іншому контрагенту, який мав здійснити поставку меблів в Україну. Проте відповідач не володіє підтвердженою інформацією про поставку меблів в Україну цим контрагентом, але не виключає, що ОСОБА_6 все ж міг отримати ці меблі. Представник утруднився з відповіддю на питання хто є цей контрагент і підтвердити документально факт перерахування цих коштів ФОП ОСОБА_1 , а також чи висувала ФОП ОСОБА_1 претензію цьому контрагенту з приводу не поставки меблів. Також представник відповідача звернув увагу, що позивач не перерахував суму у повному обсязі і з 8 квитанцій про оплату коштів, лише 2 квитанції стосуються оплати за договором 23/10 від 23.10.2019 року, а решта - 6 квитанцій є оплатою за іншими договорами. При цьому представник відповідача утруднився з наданням документів про існування інших договорів (які не стосуються партії меблів) між сторонами справи.

Колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 ст. 627 ЦК України вказано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.1,2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Згідно частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).

Позивач оплативши відповідачу поставки меблів та не отримавши жодної партії меблів, звернувся про правову допомогу у питанні розірвання договору поставки та повернення коштів.

Відповідач надала відповідь на першу претензію від 25.05.2022 року, яка подана представником позивача адвокатом Павлигою М.А. та зазначила, що розгляд претензії неможливий, оскільки ордер про надання правничої допомоги не містить обов`язкові реквізити - не зазначено по-батькові особи, якій надається правова допомога та не зазначено назву органу (а.с. 47).

07.06.2022 року адвокатом Павлигою М.А. в інтересах ОСОБА_7 подано повторну вимогу про розірвання договору поставки та повернення коштів у розмір 128 210, 71 євро, яка залишена ФОП ОСОБА_1 без задоволення з посиланням на те, що претензія направлена без дотримання строку - не пізніше 15 календарних днів до бажаної дати розірвання договору. При цьому відповідач стверджувала, що більша частина меблів знаходиться на складі в м. Київ. Крім того, відповідач послалась на форс-мажорні обставини, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією з боку РФ. Також відповідач вказала, що у зв`язку зі зростанням цін виробника на виготовлення меблів позивачу запропоновано доплатити погоджену сторонами суму та прийняти виконання договору або укласти угоду про розірвання договору після реалізації поставленого в Україну товару (а.с. 51-52).

Встановивши, що позивач відповідно до умов договору поставки №10/23 (№23/10) від 23.10.2019 року сплатив відповідачу грошові кошти у загальній сумі 128 610, 78 євро, а відповідач не поставила позивачу жодної партії меблів у передбачені договором поставки строки, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для розірвання договору.

Доводи апеляційної скарги про неповний розмір внесений позивачем передплати за договором поставки згідно зі специфікаціями 128 610,78 євро замість 129 713,44 (недоплата 1 102,66 євро) не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки умовами п. 2.4 договору № 23/10 (10/23) від 23.10.2019 року передбачено внесення 100% передплати за кожну партію меблів, а не в цілому за всією сумарною вартістю меблів за договором поставки (по всім партіям одразу). Доказів, що недоплата стосувалась саме першої партії у зв`язку з чим відповідач зупинив її поставку, до суду не надано.

Крім того, виходячи з умов договору поставки, нездійснення передплати за конкретну партію меблів могло бути підставою для зупинення поставки саме цієї партії, а як не інших поставок партій меблів, по яким передплата була 100 %.

Доводи апеляційної скарги, що 6 квитанцій з 8 які надані позивачем стосуються інших правовідносин, не пов`язаних з договором поставки меблів від 23.10.2019 року не можуть бути взятими до уваги, оскільки відповідачем не доведено існування таких правовідносин. А позивач такі правовідносини заперечує.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично меблі позивач самостійно вивіз зі складу в м. Києві та, що позивач фактично вимагає грошові кошти у відповідача за допомогою позову, який ним подано до суду, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджуються жодними належними доказами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.02.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова