ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/788/24 Справа № 242/547/23 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/547/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату комунальних послуг, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Черкова В.Г., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату комунальних послуг, в обґрунтування якого зазначив, що з 01.06.2019 р. сторони стали співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де 1/3 частка квартири належить позивачу як співвласнику, 2/3 частки квартири належить відповідачу за заповітом, з яких частка - обов`язкова доля позивача. Загальна площа квартири 72,2 кв.м. Таким чином, квартира належить позивачу та відповідачу в рівних частках. Позивач сплатив комунальну послугу за водопостачання 307 грн. Просив стягнути з відповідача 50 % сплаченої суми комунальних послуг - у розмірі 153 грн. 50 коп. та 58 грн. за зроблені ксерокопії документів, доданих до позову.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати ухваливши рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог та не враховано рішення судів про задоволення позовних вимог по аналогічним справам.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено і підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема зі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.2000р., вбачається, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_1 (а.с.7)

Відповідно до довідки КП «Селидівське БТІ» №312 від 19.12.2019 року, згідно реєстрових даних, станом на 01.01.2013, квартира за адресою: АДРЕСА_1 числиться за: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло виданого на підставі розпорядження СП ДХК «Селидвугілля» від 07.03.2000 за №15431, зареєстроване у Селидівському БТІ 09.03.2000 за №1396 (а.с. 5 зворот)

Згідно повідомлення нотаріальної контори №58/01-16 від 19.02.2020р., ОСОБА_2 є онукою померлого ОСОБА_3 , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини, і на підставі чого було заведено спадкову справу за № 76/2019. Свою частину спадщини, що складається з 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , померлий заповідав саме ОСОБА_2 , про що склав заповіт, посвідчений у реєстрі за № 314.

15.08.2019 року з заявою про прийняття спадщини звернулась онука померлого - ОСОБА_2 . Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та донька померлого ОСОБА_6 , тому обов`язкова частка з 2/3 частки квартири є частка квартири від 13.02.2020 року № 58/02-14, що до посвідчення заповіту та договору дарування квартири (а.с. 6 зворот)

З наданих ОСОБА_1 до матеріалів справи копій платіжних доручень про сплату послуг за водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за період з червня 2021 року по листопад 2021 року сплачено послуги за водопостачання на загальну суму 307 грн.(а.с. 2-3).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині 1 статі 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Згідно із частиною 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Надання цих послуг здійснюється на підставі договору.

При цьому, у разі коли об`єкт споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка у договорі.

Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири у разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Згідно із цими Правилами мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється:

- за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Між тим, покладення обов`язку по сплаті комунальних послуг на співвласника, споживачем яких він не є, нормами чинного законодавства не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , де 1/3 частка квартири належить позивачу як співвласнику, 2/3 частки квартири належить відповідачу за заповітом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у квартирі не зареєстрована та не проживає, порядку користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами не встановлено, частки кожного із співвласників у вказаній квартирі не визначені.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.79-81 ЦПК України проживання та користування послугами водопостачання відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про те, що користування послугами з водопостачання мало місце лише для потреб позивача, оплату яких він здійснює згідно з показниками засобів обліку, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Також, у справі відсутні докази укладання договорів про надання зазначених послуг саме між їх постачальниками та відповідачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2023 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: