РІШЕННЯ

Іменем України

07.02.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судових засідань Венгринюк О.Р.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що ОСОБА_2 являється основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , згідно із Ордером від 07.01.1974 р. № 020570, що підтверджується довідкою ЛКП «Магістральне» з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 06.12.2022 p. №1765.

Згідно із довідкою ЛКП «Магістральне» з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 06.12.2022 р. №1765 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 (основ. кв/н.); ОСОБА_3 (внук); ОСОБА_4 (правнучка); ОСОБА_5 (правнучка); ОСОБА_6 (син). ОСОБА_3 є внуком основного квартиронаймача ОСОБА_2 та спільно проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 систематично порушує правила співжиття із ОСОБА_2 , що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними.

13.09.2022 р. Франківським районним судом м. Львова у справі № 465/4840/22 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, було винесено постанову, у якій суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, доведена повністю, ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю вчинення правопорушення, суд обмежився усним зауваженням.

21.01.2023 р. Франківським районним судом м. Львова у справі №465/6917/22 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП було винесено постанову, у якій суд дійшов висновку, що в діях правопорушника наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вина його доведена зібраними по справі матеріалами, а саме протоколом серії ВАВ № 136725 від 17.11.2022 р., рапортом старшого інспектора чергового ЧЧ СМ ВП №2 ЛРУП ГУ НП у Львівській області В. Савка, поясненнями та іншими матеріалами справи. ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення, суд обмежився усним зауваженням.

Зважаючи на викладене, просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири у АДРЕСА_3 та зняти його з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

06.11.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24.12.2013 року у справі №2/465/471/13 було відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2014 року рішення суду першої інстанції у цій частині було залишено без змін. Крім цього, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.08.2022 року у справі №465/1996/22 було відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Щодо притягнення його до адміністративної відповідальності зазначає, що свою вину у інкримінованих правопорушеннях не визнавав, зазначав, що позивач неодноразово викликала поліцію, щоб вигнати його із квартири.

Стверджує, що не руйнує та не псує спірну квартиру, доказів про це суду позивачкою не надано. Використовує спірну квартиру за її призначенням, доказів зворотного позивачкою суду не надано. Не порушує систематично правил соціалістичного співжиття, бо таких правил соціалістичного співжиття в незалежній Україні не існує. Тому вважає, що суд у цій справі не може застосовувати статтю 116 Житлового кодексу України.

Звертає увагу на те, що у спірній квартирі мають право на користування житловою площею неповнолітні дочки відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У випадку втрати права користування спірною квартирою в них залишиться право на користування квартирою без їхніх батьків.

28.11.2023 року позивачем подано відповідь на відзив. Зазначає, що в даному випадку, факти систематичного порушення ОСОБА_3 правил співжиття з основним квартиронаймачем ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 є доведеними постановами Франківського районного суду м. Львова від 17.08.2022 р. у справі №465/4840/22 та від 21.01.2023 р. у справі №465/6917/22, які набрали законної сили та не потребують додаткового доказування. Твердження відповідача про те, що в Україні не існує правил соціалістичного співжиття, тому суд в даній справі не може застосовувати статтю 116 ЖК УРСР вважає абсурдом та такими, що суперечать правовій позиції Верховного Суду в постанові від 27.10.2021 р. у справі №128/2294/17.

08.12.2023 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого відповідач пояснює, що позивачка безпідставно послалась у відповіді на відзив на позов на постанову Верховного Суду від 27.10.2021 року у справі №128/2294/17, адже у цій постанові Верховного Суду розглялась справа про взаємовідносини між позивачем - власником будинку та відповідачем - наймачем. У цій же справі є взаємовідносини між мешканцями квартири, яка є неприватизованою та не є у власності позивача. У відповідача немає іншого житла, що стверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №356786196 від 01.12.2023 року. Відповідач систематично щомісяця передає позивачу кошти для оплати за квартиру, що вона засвідчує у виданих йому розписках. До заперечення додає копії розписок за період з вересня 2022 року, розписки до вересня 2022 року відповідач надав суду у справі №465/1996/22, у якій, як вищезгадано, 17.08.2022 року Франківським районним судом м. Львова було відмовлено в позові ОСОБА_2 до нього, ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2023 року підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

07.02.2024 року позивачем до суду подано письмові пояснення на заперечення відповідача у справі. Зазначає, що Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 року у справі № 648/448/19 зазначив, що для застосування статті 116 ЖК УРСР необхідною є наявність одночасно двох умов: систематичне порушення правил співжиття; вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справи, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У даному випадку заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача ОСОБА_3 , зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та її дитини.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях. Вважає, що відсутні підстави для виселення з квартири ОСОБА_3 .

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши зібрані у справі докази, доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України сторони зобов`язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду.

Судом встановлено, що в квартирі по АДРЕСА_3 , яка перебуває у державній власності, зареєстровані ОСОБА_2 - основний квартиронаймач; ОСОБА_3 - внук; ОСОБА_4 - правнучка; ОСОБА_5 - правнучка; ОСОБА_6 - син (згідно довідки ЛКП "Магістральне" № 1765 від 06.12.2022 року).

Як вбачається із термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 023165 відповідачу ОСОБА_3 заборонено в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 .

Як вбачається із долучених відповідачем до заперечень розписок, позивач ОСОБА_2 підтвердила факти передачі їй коштів для оплати комунальних послуг квартири по АДРЕСА_3 від відповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24.12.2013 року у справі № 1326/3602/2012 відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про виселення з житлового приміщення. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2014 року рішення суду першої інстанції у цій частині було залишено без змін. Також рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.08.2022 року у справі № 465/1996/17 відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 13.09.2022 року звільнено відповідача ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП, оголошено усне зауваження. Крім цього, постановою Франківського районного суду м. Львова від 24.01.2023 року звільнено відповідача ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП, оголошено усне зауваження.

Згідно зі ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ст. 157 ЖК встановлює, що виселення членів сім`ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК, тобто на підставах, аналогічних виселенню членів сім`ї наймача.

До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними.

В процесі тлумачення терміну "систематичність" як підстави для виселення ВСУ звертає увагу на те, що "при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)" (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2).

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст.406 ЦК України.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд не вважає, що позивач у порядку, передбаченому процесуальним законом, довела наявність підстав для виселення відповідача із згадуваної квартири. Так, судом не встановлено, що відповідач використовує житлове приміщення не за призначенням, систематично порушує громадський порядок, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Більше того, позивач не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом із тим, суд звертає увагу на той факт, що позивач ОСОБА_2 підтверджує факти передачі їй коштів для оплати комунальних послуг квартири по АДРЕСА_3 від відповідача ОСОБА_3 .

Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи, суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття. При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що згідно наданих копій постанов Франківського районного суду м. Львова у справах про адміністративні правопорушення від 13.09.2022 року та від 24.01.2023 року в обох випадках ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП з посиланням на малозначність діянь, тобто їх незначимість та невідповідність їх тій суспільній небезпечності, яка є типовою для домашнього насильства. А отже, за таких обставин немає підстав стверджувати, що ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, більш того в наведених випадках держава фактично відмовилась від притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, не вважаючи вчинені діяння значущими та, відповідно, не застосовуючи за них адміністративних стягнень.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2024 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РПОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Суддя Величко О.В.