Справа № 302/1640/23
Провадження № 2/302/37/24
Номер рядка звіту 81
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2024 смт. Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

за участю секретаря судового засідання Митряк І. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначила, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н від 30.12.2013 шляхом підписання нею анкети-заяви, на підставі якої Банком їй було надано кредитний ліміт на картковий рахунок. Через нарахування заборгованості за вказаним кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду за стягненням боргу.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.09.2021 з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за цим кредитним договором в сумі 49 471,71 грн та судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду, нею було подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду на рішення суду першої інстанції.

Постановою Закарпатського апеляційного суду скасовано рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.09.2021 про стягнення з неї боргу та у позові АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 відмовлено.

Постановою суду було встановлено, що заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 до стягнення не підлягає з підстав непогодження сторонами умов щодо сплати відсотків та нарахування неустойки, а розмір внесених грошових коштів позичальником, що списаний АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку в рахунок погашення боргу за кредитним договором був у більшому розмірі, ніж наданий позичальнику кредит, розмір якого підлягав поверненню на користь АТ КБ «ПриватБанк». В тому числі, апеляційним судом було встановлено відсутність підстав щодо стягнення на користь банку нарахованих відсотків за користування кредитними коштами та неустойки.

До апеляційної скарги нею було надано перерахунок боргу та розрахунок переплати за кредитним договором, в якому було зазначено загальну суму грошових коштів, які було списано АТ КБ «ПриватБанк» з банківського карткового рахунку в розмірі 36 501,43 грн в рахунок погашення боргу за кредитним договором № б/н від 30.12.2013, з урахуванням суми наданого кредиту в сумі 25 000,00 грн було вирахувано переплату (різницю сум). Суму списаних грошових коштів з карткового рахунку було вирахувано за наданою АТ КБ «ПриватБанк» випискою по картковому рахунку, в якій зазначено розмір списаних грошових коштів, в рахунок погашення боргу за кредитним договором.

Як зазначає позивачка, судом апеляційної інстанції було прийнято її доводи у розрахунках, щодо підстав наявності переплати за кредитним договором з урахуванням розміру внесених грошових коштів за кредитом.

Надана сума кредиту за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 становила - 25 000,00 грн, з урахуванням списання мінімальних платежів відповідачем у розмірі - 36 501,43 грн, переплата за кредитним договором становить 11 501,43 грн, яку позивачка, посилаючись на положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Відповідно до вимог частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

05 жовтня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представником висловлено прохання відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог з підстав їх необґрунтованості. Така позиція мотивована тим, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2022 року у справі № 302/611/21 не встановлено факту переплати ОСОБА_1 за кредитним договором суми коштів у розмірі 11 501,43 грн й твердження позивачки про застосування до правовідносин сторін положень статті 1212 ЦК України є невірними (а.с. 38-40).

23 жовтня 2023 року позивачкою подані до суду податкові письмові пояснення, в яких зауважила, що доводи відповідача про необґрунтованість позовних вимог є безпідставними та такими, що не спростовують підстав позовної заяви (а.с. 43-44).

Відповідно до вимог частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

Згідно частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України).

За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27.09.2021 (справа № 302/611/23), з ОСОБА_1 стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.12.2013 в сумі 49 471,17 грн та судові витрати у виді судового збору в сумі 2270,00 грн (а.с. 14-17).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 10.06.2022, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року скасовано, у позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено (а.с. 18-26).

Зазначеним рішенням, крім іншого встановлено: «30.12.2013 ОСОБА_1 заповнила у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (в оригіналі - російською).

Анкета-заява містить ідентифікуючі дані щодо ОСОБА_1 , у цій заяві відсутня будь-яка інформація про умови кредитування, а також міститься текст такого змісту: «…ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами … становить… договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згоден (-на) отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту http://privatbank.ua...».

У полі заяви щодо бажання отримати банківські послуги відсутні відмітки про бажання відповідачки отримати жодні послуги (оформити на своє ім`я жодну з карток відповідного виду (типу)): платіжна картка Кредитка «Універсальна»; карта «Gold»; пенсійна карта; зарплатний пакет; ідентифікація з паспортом; послуга накопичення «Копілка», як відсутні й дані про розмір кредитного ліміту в полі: «Бажаний кредитний ліміт за платіжною картою Кредитка «Універсальна»/«Gold». У полі «Пам`ятка клієнта, що містить, у тому числі, Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, отримав і ознайомився з її змістом під розпис» відмітка ОСОБА_1 теж відсутня.

Анкету-заяву підписано працівником банку Цендрою І. Й. і відповідачкою ОСОБА_1 30.12.2013....».

«…У справі наявна складена працівником банку та підписана ОСОБА_1 . 30.12.2013 Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Пам`ятка клієнта (Довідка про умови кредитування) у справі відсутня. «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»», по-перше, не підписаний ані позичальником, ані кредитором і не містить ніяких вихідних реквізитів, по-друге, цей текст містить окремі умови кредитування за чотирма варіантами видачі та обслуговування карт «Універсальна» (на день, який позивач визначає датою укладення договору, за трьома варіантами) і по суті не є Тарифами банку як такими, а Тарифи банку, які теж є обов`язковою складовою кредитного договору (п. 1.1.1.89. та інші положення Умов і Правил), не були додані до позовної заяви.

Зміст Анкети-заяви взагалі не свідчить про волевиявлення ОСОБА_1 саме на отримання кредиту: заява стосується договору банківського обслуговування, у ній відсутні вказівки на кредит, кредитну картку, варіанти такої, не визначений розмір кредиту (кредитний ліміт), якщо йшлося саме про кредит, тощо. В Анкеті-заяві відсутня будь-яка інформація, що фіксувала б умови і параметри кредитування.

Надані позивачем суду Умови і Правила вочевидь не відповідають тим, положеннями яких обґрунтовувалися пред`явлені до відповідачки вимоги. До прикладу:

у позовній заяві банк посилається на пункт 2.1.1.2.12. Умов і Правил в редакції, що почала діяти з 01.03.2019 і передбачає, що в разі порушення зобов`язань із повернення кредиту, сплати процентів, неустойки, інших зобов`язань, починаючи зі 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта він зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість за кредитом та процентами від суми неповерненого у строк кредиту, які згідно зі ст. 625 ч. 2 ЦК України встановлюються у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна Gold», однак, у справі немає редакції Умов і Правил від 01.03.2019, а в наявній редакції пункт 2.1.1.2.12. має зовсім інший зміст, який стосується звернення клієнта до відділення банку по отримання нової платіжної картки у зв`язку із закінченням строку дії попередньої картки.

Тим часом, якщо Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, то у Пам`ятці клієнта (Довідці про умови кредитування) поряд зі змістом Анкети-заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають суму кредиту, відсоткову ставку за кредитом, розмір щомісячного платежу, строк кредитування, комісії, умови відповідальності за порушення зобов`язань тощо. Зазначене узгоджується зі змістом, зокрема, п.п. 1.1.6.1.-1.1.6.3. Умов і Правил, за якими позичальник може пропонувати зміни до них, про зміни у в умовах кредитування банк повідомляє клієнта і в разі, якщо одностороння зміна цих умов неможлива, передбачається підписання необхідних документів у банку, та узгоджується із нормами закону щодо дотримання прав сторін договору і фіксації його умов.

Пред`являючи позов, банк, який наполягав на належному узгодженні сторонами умов кредитування, взагалі не зазначив відсоткової ставки, яка була б узгоджена. Розрахунок заборгованості виконаний із застосуванням відсоткових ставок 30,0%, 34,8%, 43,2%, 42,00%, 40,8%, річних, підвищених відсоткових ставок за відсутності будь-яких доказів узгодження їх з відповідачкою.

Беручи до уваги зміст Анкети-заяви, Умов і Правил, Пам`ятка клієнта (Довідка про умови кредитування), Тарифи і Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг є поряд із власне Умовами і Правилами невід`ємними складовими частинами кредитного договору, дійсні індивідуальні умови якого узгоджуються сторонами в цих документах. Такі складові кредитного договору не заперечуються по суті й позивачем. Зокрема, за відсутності Пам`ятки клієнта, Тарифів, як це має місце в справі, а також даних про тип (вид) кредитної картки, зважаючи на пов`язану з цими та іншими обставинами варіативність нарахування відсотків і пені згідно з Умовами і Правилами, не є можливим встановити дійсні умови кредитування в частині плати за кредит (відсотків) на відповідний період, ставки і сплати підвищених відсотків, конкретної відповідальності за порушення зобов`язання позичальником (пені) тощо.

З доданого до позовної заяви тексту не можна зробити однозначного висновку про те, є цей текст повним викладом Умов і Правил, чи витягом з них. Наданий позивачем текст Умов і Правил не може слугувати доказом узгодження сторонами істотних умов кредитного договору, укладеного саме 30.12.2013, як на цьому наполягає позивач. Час формування та затвердження наявної редакції Умов і Правил у ній не зазначений.

У справі немає ніяких доказів про обізнаність ОСОБА_1 з указаною редакцією Умов і Правил, про погодження з нею встановленим порядком відповідних умов користування наданими банком коштами з фіксацією цих умов у Пам`ятці клієнта чи в Довідці про умови кредитування. Позивач не надав суду доказів укладання з ОСОБА_1 договору саме на тих умовах, виходячи з яких пред`явив до неї вимогу про стягнення боргу.

Для пов`язування платіжних/кредитних карток, щодо руху коштів за якими є певні дані, з кредитним договором, якщо такий укладався 30.12.2013, немає належних підстав і доказів, на видачу конкретної картки (карток) в рамках такого договору позивач не посилався, в позовній заяві про це не вказував.

Із урахуванням наведеного, відповідачка повинна була ясно, у передбаченій законом, у даному випадку - письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо укладання кредитного договору з індивідуальними умовами кредитування, а також, щодо радикального збільшення позовної давності порівняно з установленою законом, шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби - відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов`язком саме кредитора - сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України).

Ці вимоги закону не були виконані. У справі немає жодного підписаного відповідачкою документа, який би доводив факт узгодження з нею конкретних індивідуальних умов кредитування, передусім суми кредиту, плати за кредит (відсотки), строку кредитування, конкретних умов відповідальності за порушення зобов`язання (підвищені відсотки, види і формули нарахування пені, штрафу). У справі немає й даних про доведення до відповідачки сукупної вартості кредиту.

Відтак, у справі відсутні докази щодо волевиявлення відповідачки на укладення кредитного договору та докази укладення договору 30.12.2013. На час розгляду справи судом не видається можливим установленим порядком безспірно з`ясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачці, зокрема, щодо дійсно наданої суми коштів, порядку і періодичності сплати за кредитом, строку кредиту, відсоткової ставки за кредитом, комісій, які впливають на сукупну вартість кредиту, конкретної відповідальності за порушення грошових зобов`язань, тоді як ці елементи належать до істотних умов кредитного договору.

Так само відсутні дані про тип (вид) кредитної картки, зокрема, в контексті належності її до преміальних карток, тоді як ця обставина в разі укладення кредитного договору має значення для розрахунку відсотків за кредитом, визначення обсягу відповідальності за порушення зобов`язання позичальником.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 письмово (а.с. 82-96) заперечувала обґрунтованість позову, вказувала, серед іншого, на порушення її прав як споживача фінансових послуг, на необхідність застосування у спорі законодавства про захист прав споживачів, на недодержання позивачем вимог закону під час укладення договору, зокрема, щодо належної письмової форми договору, на відсутність доказів щодо погодження істотних умов договору, в тому числі, щодо відсотків, неустойки тощо. Відповідачка заперечувала розрахунок заборгованості вказуючи на неможливість на підставі наданих позивачем документів встановити фактичну кількість отриманих від банку коштів та їх рух. Така позиція була підтримана нею і в апеляційній скарзі.

Як з`ясовано під час апеляційного розгляду справи, наданими позивачем документами не встановлюються факти і обставини щодо дійсних умов кредитування, які повинні бути встановлені лише письмовим доказом - власне текстом договору з індивідуальними умовами кредитування, що тільки й може бути належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом як факту укладення договору, так і його умов.

Аналогічно й один лиш розрахунок заборгованості за відсутності інших необхідних доказів не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом щодо власне кредитної заборгованості з відповідними її елементами. Понад те, і наданий позивачем розрахунок заборгованості не ґрунтується ані на законі, ані на договорі.

Банк у період із березня 2016 року по червень 2020 року систематично додавав до суми кредиту нараховані відсотки, нараховуючи в подальшому на таку збільшувану суму кредиту нові відсотки, а також у квітні, жовтні 2017 року, березні, липні 2018 року - пеню. Таке збільшення суми кредиту підтверджується помісячними даними розрахунку заборгованості:

за рахунок відсотків, до прикладу:

заборгованість за наданим кредитом станом на 29.02.2016 складала 23877,63 грн, у періоді з 01.03.2016 по 31.03.2016 до цієї суми були додані 9316,05 грн зафіксованих витрат клієнтом кредитних коштів і 1079,17 грн нарахованих відсотків, що утворило заборгованість за наданим кредитом у розмірі 34272,85 грн, і з урахуванням руху коштів і нарахувань за місяць (включаючи сплачені на погашення заборгованості 10109,00 грн) дало заборгованість за наданим кредитом на 31.03.2016 у сумі 24163,85 грн;

заборгованість за наданим кредитом станом на 30.11.2017 складала 19718,51 грн, у періоді з 01.12.2017 по 31.12.2017 до цієї суми були додані 9796,18 грн зафіксованих витрат клієнтом кредитних коштів і 497,97 грн нарахованих процентів, що утворило заборгованість за наданим кредитом у розмірі 30012,66 грн, і з урахуванням руху коштів і нарахувань за місяць (включаючи сплачені на погашення заборгованості 1056,01 грн) дало заборгованість за наданим кредитом на 31.12.2017 у сумі 28956,65 грн;

за рахунок відсотків і пені, до прикладу:

заборгованість за наданим кредитом станом на 30.06.2018 складала 36344,78 грн, у періоді з 01.07.2018 по 31.07.2018 до цієї суми були додані 1683,98 грн зафіксованих витрат клієнтом, 1279,37 нарахованих відсотків і 50,00 грн пені, що утворило заборгованість за наданим кредитом у розмірі 39358,13 грн, і з урахуванням руху коштів і нарахувань за місяць (включаючи сплачені на погашення заборгованості 2286,82 грн) що на 31.07.2018 утворило заборгованість за наданим кредитом у розмірі 37071,31 грн.

Застосування такого алгоритму нарахувань призвело до штучного збільшення обліковуваної суми (тіла) кредиту за рахунок коштів, які не видавалися відповідачці фактично. На збільшену за рахунок додавання нарахованих відсотків і пені суму кредиту нараховувалися нові відсотки і пеня. Саме в такий спосіб позивач (з урахуванням сум, які вносилися відповідачкою на погашення заборгованості) визначив заборгованість за сумою кредиту в розмірі 42027,47 грн, а також виходячи з такого алгоритму здійснював нарахування відсотків і пені. Втім, позивач не надав суду доказів наявності в нього права відповідно до закону та/або належно укладеного договору здійснювати нарахування в зазначений спосіб, доказів належного узгодження цього з відповідачкою, доведення до її відома таких умов нарахувань. Щонайменше з 01.03.2016 заборгованість нараховувалася за вищевказаним неузгодженим з відповідачкою алгоритмом, який за рахунок безпідставного включення до суми кредиту відсотків і пені спотворював базу для нарахувань і, відповідно, всі подальші нарахування.

Посилання в цьому зв`язку на наявні в справі Умови і Правила не можуть враховуватися з підстав, наведених вище. Доказів про передбачення в будь-який спосіб можливості зарахування пені до суми кредиту, рівно як і можливості нарахування на збільшену в такий спосіб суму кредиту відсотків і пені в справі немає, а фактичне нарахування неустойки на неустойку суперечить правовій природі неустойки (ст. 549 ЦК України, інші норми законодавства) і є недопустимим.

З огляду на надані позивачем матеріали, множинність варіантів індивідуальних умов кредитування та відсутність документального підтвердження щодо варіанту, який у передбачений законом спосіб застосовувався у відносинах із відповідачкою, доводи позову щодо умов надання коштів не можуть бути враховані. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обов`язків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата певних платежів відповідачкою не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин. Нарахування та пред`явлення до стягнення елементів боргу поза сумою фактично наданих банком коштів, що ґрунтуються на факті укладення кредитного договору, за таких умов безпідставне.

Беручи до уваги, що для визначення в обраний позивачем спосіб елементів пред`явленого до стягнення боргу правових підстав немає, наявність або відсутність фактичної заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» підлягає в межах наявних у справі доказів і матеріалів визначенню шляхом зменшення загальної суми, яка відповідно до позиції позивача та розрахунку заборгованості кваліфікується як сума (тіло) кредиту (263755,33 грн), на безпідставно включені до цієї суми відсотки (67653,41 грн) і пеню (200,00 грн), а також на суму коштів, внесених відповідачкою у рахунок погашення заборгованості (239626,50 грн): 263755,33 грн - 67653,41 грн - 200,00 грн - 239626,50 грн = - 43724,58 грн….».

Досліджуючи складений АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості за договором б/н від 30.12.2013, апеляційний суд встановив, що банк визначив борг відповідачки станом на 13.05.2021 у розмірі 49 471,00 грн, із яких заборгованість: за простроченим кредитом - 42 027,47 грн, за простроченими відсотками - 7443,70 грн. Нарахування ОСОБА_1 відсотків згідно статті 625 ЦК України у розрахунку заборгованості відсутнє. Розрахунок заборгованості складається з трьох частин:

розрахунок станом на 31.05.2015 за період з 30.12.2013 по 31.05.2015, де борг за кредитом - 4464,88 грн; за відсотками - 0,00 грн; загальна заборгованість 4464,88 грн (а.с. 6);

розрахунок станом на 30.06.2019 за період з 01.06.2015 по 30.06.2019, де борг за поточним тілом кредиту - 47217,67 грн; за нарахованими відсотками - 1748,45 грн, загальна заборгованість 48966,12 грн, а також зафіксовано сплату на погашення заборгованості за тілом кредиту - 198627,27 грн, за простроченим тілом кредиту - 4020,27 грн (разом - 202647,54 грн), пені - 200,00 грн (а.с. 7-11).

Судом апеляційної інстанції було взято до уваги тіло наданого ОСОБА_1 кредиту в розмірі - 25 000 грн та доводи АТ КБ «ПриватБанк» про погашення нею боргу в розмірі зазначеної банком у розрахунку боргу в сумі 198 627,27 грн, що в значних розмірах перевищує тіло наданого кредиту.

До письмових пояснень позивачкою надано розрахунок боргу АТ КБ «ПриватБанк» на підставі якого, як зазначає і що не спростовано належними доказами, Закарпатський апеляційний суд відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні боргу за тілом наданого кредиту, через внесення грошових коштів за кредитом в більшому розмірі, ніж передбачено договором (а.с. 45-59).

В графах розрахунку боргу колонки № 21 «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» - АТ КБ «ПриватБанк» відповідач зазначив суми грошових коштів, які були внесені ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за кредитним договором та які вже були досліджені судом апеляційної інстанції в сумі - 198 627,27 грн.

При цьому, у виписці по банківському рахунку АТ КБ «ПриватБанк», яка була досліджена судом апеляційної інстанції, відповідач зазначив суму погашеного ОСОБА_1 боргу в меншій сумі, ніж, та, яку відповідач зазначив у розрахунку боргу. У виписці по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» зазначив про те, що з банківського карткового рахунку ним було списано на погашення боргу суму в розмірі 36 501,43 грн.

Тому, як вказує позивачка, нею було нараховано переплату та заявлено позов саме по відомостях виписки AT КБ «ПриватБанк» по рахунку, а саме: 36 501,43 грн (списані відповідачем в рахунок погашення боргу за кредитним договором кошти, згідно виписки по рахунку) - 25 000,00 грн (тіло наданого кредиту) = 11 501,43 грн (переплата за кредитним договором згідно відомостей виписки по рахунку).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 500/2867/18 (стаття 263 частина 4 ЦПК України).

Згідно Постанови Верховного Суду від 30.08.2018 по справі № 334/2517/16-ц, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини 1 статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи, що у спірних правовідносинах позивачка була споживачем банківських послуг, які їй надавав відповідач, є рішення суду, яке набрало законної сили, і яким встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами і пені за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, тому підстави для списання з карткового рахунку позивачки коштів в якості відсотків за використання кредитного ліміту, були відсутні.

При цьому, виходячи з встановлених апеляційним судом обставин та аналізуючи дані виписки по рахунку за кредитним договором (а.с. 7-13), сума списаних банком відсотків за використання ОСОБА_1 кредитного ліміту та пені, за період з дня укладення кредитного договору до дня її звернення до суду, є не меншою ніж сума заявлена нею до стягнення в розмірі 11 501,43 грн.

Таким чином, суд вважає, що кошти, списані банком з карткового рахунку позивачки в якості відсотків за використання кредитного ліміту та пені, отримані відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» без належних правових підстав, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки безпідставно набутих коштів у межах заявлених вимог.

Посилання представника відповідача на правові позиції, висловлені Верховним Судом у справах № 548/741/21, № 902/417/18 та № 309/34/17 не можуть бути враховані, оскільки в розглядуваній справі, списання коштів з карткового рахунку як відсотки за використання кредитного ліміту та пені, здійснювалося банком за відсутності для цього правової підстави, оскільки умовами договору оплата відсотків та пені не передбачена.

За наведеного доводи відповідача про неможливість застосування до вказаних правовідносин положень статті 1212 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі встановленому на день звернення до суду, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (0) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кошти в розмірі 11 501,43 грн (одинадцять тисяч п?ятсот одна гривня 43 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (0) на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 04 січня 2024 року.

Суддя Пухальський С. В.