КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи:761/553/21-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3021/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Шкаленка Євгена Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року,

встановив:

у січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача - Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна варта» (далі - КП «Муніципальна варта») 700 000 гривень на відшкодування завданої йому моральної шкоди в результаті отриманого вогнепального поранення. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.05.2021 позивач просив стягнути з відповідача 5 148 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - Шкаленко Є.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Шкурко В.К. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шкаленка Є.В. було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постановою Верховного Суд в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - Шкурко В.К. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він працював у відповідача на посаді водія спецтранспорту. 19.08.2019 він перебував на чергуванні та разом з групою швидкого реагування прибув на територію парку ім. М. Рильського у м. Києві. Близько 22.30 він перебував за кермом службового автомобіля, до нього під`їхав невідомий автомобіль, із заднього вікна якого в нього вистрелили, в результаті чого він отримав вогнепальне поранення в ліве око. З вказаним пораненням він перебував на стаціонарному лікуванні 126 днів. Після лікування йому було встановлено 45% професійної працездатності і встановлено 3 групу інвалідності. Оскільки він не може працювати на займаній посаді, його каліцтво було отримано під час виконання службових обов`язків, що було встановлено в ході службового розслідування, він просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 148 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів, що внаслідок порушення відповідачем умов безпечної праці, йому була спричинена моральна шкода.

Такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

За положеннями частин 2 та 8 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» акт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про охорону праці". Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 статті 1168 ЦК України).

Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом.

В частинах 1 та 2 статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно з частиною другою статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 171 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

В ст. 20 Закону України «Про охорону праці» закріплено, що роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.

За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.

Процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, визначено в Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженому постановою КМ України від 17 квітня 2019 р. № 337.

Як видно з матеріалів справи, позивач працював на посаді водія спецтранспорту реагування Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» та 19.08.2019 року о 22 год. 30 хв. стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав вогнепальне поранення у голову в районі лівого ока.

Постановою старшого слідчого СУ ГУ НП в м.Києві старшого лейтенанта поліції Андронової А.С. від 30.09.2019 ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0007004 від 20.08.2019, розпочатого за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.15, п.п.1, 7 ч.2 ст.115, ч.4 ст.296 КК України.

14 січня 2020 року комісією, утвореною наказом від 27 серпня 2019 року № 51 по КП «Муніципальна охорона», складено Акт розслідування нещасного випадку за формою П(Н-1/П), що стався 19 серпня 2019 року о 22 год. 30 хв.

За результатами розслідування було встановлено, що нещасний випадок стався на території парку ім. М. Рильського на розі вулиць Голосіївської, Генерала Родимцева та Голосіївського проспекту за адресою: м. Київ, вул. Генерала Родимцева, 6-А. Комісією було з`ясовано, що до автомобіля, в якому знаходився позивач, під`їхав автомобіль марки «Mercedes», із заднього вікна якого були здійснені постріли у вікно, за яким знаходився за кермом автомобіля КП «Муніципальна охорона». У результаті цього випадку потерпілим є ОСОБА_1 , у якого діагностовано: контузія ІІІ ст., забійна рана нижньої повіки та кон`юктивної склери, гіфема, гемофтальм лівого ока. В акті встановлено, що до автомобіля, в якому знаходився ОСОБА_1 під`їхав автомобіль, із заднього вікна якого були здійснені постріли у вікно автомобіля КП «Муніципальна охорона», в результаті чого ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення у голову в районі лівого ока, після чого його було доставлено до лікарні.

Таким чином, комісія встановила, що нещасний випадок стався в робочий час, під час виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків.

Доводи відповідача зводяться до того, що травму позивачу було нанесено невстановленою особою, позивач визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №№0007004 від 20.08.2019, статутними документами не передбачено обов`язку видавати водію групи швидкого реагування засоби захисту, шолом, бронежилет, вогнепальну зброю. Вказані доводи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимоги, оскільки Актом розслідування нещасного випадку, що стався 19.08.2019 о 22 год. 30 хв. встановлено, що нещасний випадок стався під час виконання трудових обов`язків, за режимом роботи підприємства, в робочий час, випадок пов`язаний з виробництвом.

Постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина перша статті 160 КЗпП України).

Отже, виконання позивачем трудових обов`язків, під час яких йому заподіяно травму голови (здійснення позивачем робіт з дозволу та на вимогу підприємства), покладає на роботодавця обов`язок щодо контролю за безпечним виконанням таких робіт. Доказом вини власника (роботодавця) може бути акт про нещасний випадок на виробництві. Наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 й настання нещасного випадку під час виконання позивачем трудових обов`язків свідчать про те, що особою, яка допустила порушення, в тому числі і обов`язку з контролю за додержанням працівником вимог нормативних актів про охорону праці, є роботодавець (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року в справі № 235/3191/1).

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (див. пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, провадження № 14-463цс18).

За даними Виписки з медичної картки стаціонарного хворого №1913 від 27.12.2021 позивач проходить реабілітацію та лікування перенесеної ЗЧМТ у вигляді цефалогічного, астено-невротичного синдрому, вегето-судинної дисфункції, внаслідок тяжкої контузії лівого ока у вигляді артифакії, посттравматичної атрофії зорового нерву, вторинної посттравматичної глаукоми, дистрофії сітківки лівого ока, гіпертонічна хвороба ІІ ст., синусова тахікардія.

Згідно з довідкою, виданою медико-соціальною експертизою (МСЕК) 22 січня 2020 року за результатами визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 45% та третю групу інвалідності по зору.

Таким чином колегія вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок отриманого каліцтва.

За зверненням позивача старшими судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 19.05.2021 було складено Висновок судово-психологічної експертизи №14242/21-61, відповідно до якого грошовий еквівалент компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок каліцтва становить 864 мінімальних заробітних плат, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» складає 5 184 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Колегія суддів не погоджується з вказаним розміром грошової компенсації та визначає його в розмірі 71 000 грн., відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік», що становить 10 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з проведенням експертизи. Витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 статті 141 ЦПК України).

Згідно положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В ч. 8 статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 908 грн.

З урахуванням обставин справи та часткового задоволення позовних вимог колегія суддів визначає розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Витрати на оплату за проведення судової психологічної експертизи стягненню не підлягають, оскільки такий доказ не був визнаний належним, як такий, що містить інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження обсягу наданої правничої допомоги представник позивача надав на підтвердження понесених витрат Договір про надання правової допомоги від 13.10.2020, укладений між позивачем та адвокатом Шкаленком Є.В., та Ордер від 10.01.2022. Разом з тим, визначений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 70 000 грн. є завищеним, оскільки не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг. Правнича допомога адвоката полягала у складанні позовної заяви та апеляційної скарги, доповнень до апеляційної скарги. Також адвокат Шкаленко Є.В. був присутній в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 09.11.2022.

Тому колегія суддів дійшла висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем є завищеними та їх необхідно зменшити до 7 000 грн.

Згідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідні частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та .

Враховуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шкаленка Євгена Васильовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_1 з Комунального підприємства Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» моральну шкоду в розмірі 71 000 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» в дохід держави судовий збір в сумі 908 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 березня 2024 року.

Головуючий

Судді