ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008-049-М, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 24 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами на рівні 18 річних та з кінцевим строком повернення до 13 травня 2013 року.

В рахунок забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було укладено договори поруки, за умовами яких, останні поручилися відповідати перед кредитодавцем, в якості солідарних боржників, у разі не виконання позичальником умов кредитного договору.

З огляду на те, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконані, кошти не повернуто, позивач вважав за необхідне звернутися до суду та просити стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 523,38 доларів США, що за курсом НБУ від 16 грудня 2019 року становить 458 651,18 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 рокуу задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржників суми заборгованості за кредитним договором, оскільки з огляду на положення частини 4 статті 267 ЦК України, банк повинен був реалізувати своє право, з урахуванням переривання строку позовної давності зверненням до суду з позовом, за результатами розгляду якого 26 листопада 2014 року було ухвалено рішення у справі. З цих же підстав не підлягають задоволенню заявлені вимоги до поручителів, оскільки строк виконання основного зобов`язання сплив ще у 2013 році, а з позовом банк звернувся до суду у 2019 році.

Не погодившись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що залишаючи без задоволення заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що істотні умови договору були обумовлені сторонами у справі й банк звернувся за захистом своїх прав в межах строку збільшеної позовної давності. Вказують, що з моменту погашення відповідачем заборгованості у жовтні 2016 року і починається перебіг позовної давності у розумінні положень ст. 264 ЦК України. При цьому, суд не позбавлений можливості встановити самостійно розмір заборгованості по процентам за користування кредитом у розумінні положень ст. 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №2008-049-М, за умовами якого, остання отримала у кредит кошти розміром 24000,00 долари США зі сплатою процентів за користування на рівні 18 % річних, з кінцевим строком повернення 13 травня 2013 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором №2008-049-М, 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2008-049-М/1, відповідно до умов якого, останній взяв на себе зобов`язання відповідати як солідарний боржник, у разі не виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань. Вказаний договір містить посилання, що строк його дії визначається повним виконання основного зобов`язання. Строк позовної давності, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права, п`ять років.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором №2008-049-М, 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №2008-049-М/2, відповідно до умов якого, останній взяв на себе зобов`язання відповідати як солідарний боржник, у разі не виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань. Вказаний договір містить посилання, що строк його дії визначається повним виконання основного зобов`язання. Строк позовної давності, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права, п`ять років.

Згідно з розрахунком заборгованості, розмір заборгованості станом на 16 грудня 2019 року становить 19525,38 доларів США, та складається із: 4838,10 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 14687,28 доларів США заборгованості про процентам за користування кредитом.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року (справа №200/3824/14), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2008-049-М від 11 червня 2008 року, яка станом на 20 січня 2014 року становила 10308,85 доларів США та складалася із: 5966,56 доларів США заборгованості за кредитом, 3232,04 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 1110,25 доларів США пені; звернуто стягнення на автобус марки «DAIMLER-CHREYSLER» державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором, і сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Виходячи з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, позивач має право вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, у зв`язку з чим вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту є законними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У розумінні положень частини 2 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, та в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на те, що з даним позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у грудні 2019 року, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року (справа №200/3824/14) ухвалено за результатами позову, який надійшов до суду у березні 2014 року, заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за тілом кредиту, не підлягають задоволенню, з огляду на положення частини 4 статті 267 ЦК України, оскільки позивач повинен був реалізувати своє право на звернення до суду з позовом, за вказаних обставин, з урахуванням переривання строку позовної давності, саме до 13 березня 2017 року.

Окрім того, згідно з висновком до якого дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року прийнятій за результатами розгляду справи № 910/4518/16, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Тобто, оскільки строк на який було надано кошти в користування встановлено умовами кредитного договору - не пізніше 13 травня 2013 року, нарахування процентів у розмірі визначеному договором та з підстав встановлених статтею 1054 ЦК України, можливе лише у межах строку кредитування.

Виходячи із того, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2014 року стягнуто заборгованість про процентам а користування кредитом станом на січень 2014 року, заявлені вимоги щодо стягнення вказаної складової заборгованості не ґрунтуються на законі, оскільки нарахування процентів за даним договором, можливе лише у межах строку кредитування і припиняється у день його закінчення.

За змістом положень частини 1 статті 553, частин 1,2 статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною 4 статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення, позовні вимоги до поручителів не підлягають задоволенню, оскільки строк виконання основного зобов`язання сплив ще у 2013 році, а з позовом банк звернувся до суду першої інстанції у 2019 році.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, через пропуск позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов передчасного висновку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк звернувся за захистом своїх прав в межах строку обумовленого сторонами у договорі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у виниклих правовідносинах застосуванню підлягає строк позовної давності, погоджений сторонами, а саме 5 років, який починає свій відлік з моменту порушення позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Суддя: В.С.Городнича

М.Ю. Лопатіна