ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/54/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

представника апелянта Пінчук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13926/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2023 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 13 вересня 2023 року) в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності правочину,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» (далі - ТОВ «ФК «Капітал Джірінг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 22 грудня 2015 року між ПАТ «Фідобанк» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 . Згідно п.2.1 договору визначено, що продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за ціною 2300000.00 грн (1916667.00 грн без ПДВ).

20 травня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято Постанову №8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних», на підставі чого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №783 від 20 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк». Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на один місяць з 20 травня 2016 року по 19 червня 2016 року, який згодом було продовжено до 19 липня 2018 року.

Покликається на те, що згідно п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

На виконання обов`язку за ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою ФГВФО було проведено перевірку, правочинів Банку та виявлено правочин, що має ознаки нікчемного на підставі п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме - договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою H.A. за реєстровим №4833.

Вважає, що укладаючи договір, сторони завідомо визначили низьку ціну купівлі-продажу нерухомого майна, не враховуючи основні аспекти ціни, зовнішнього стану приміщень, попиту на ринку нерухомого майна, строку експлуатації та інше. Вказані висновки ґрунтуються на зборі та аналізі інформації схожих об`єктів нерухомого майна на відповідну дату. Зокрема, встановлено, що відповідно до Звіту з незалежної оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс», станом на 21 грудня 2015 року вартість відчуженої нежитлової будівлі складає 3352156.00 грн без ПДВ. При цьому ціна продажу відповідно до договору від 22 грудня 2015 року склала 1916667.00 грн без ПДВ. Різниця між оцінкою вартості нерухомого майна та ціною продажу склала 1052153.00 грн, що відрізняється на 45.7 %.

На думку позивача, вартість нерухомого майна більше ніж на 20% відрізняється від ціни продажу, що підпадає під ознаки нікчемності, визначені у п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, заг. площею 272.9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», є нікчемним, вважає що є підстави для його витребування.

В подальшому відповідач здійснила розподіл приміщення, внаслідок чого утворилося два нежитлових приміщення, які є предметом позову.

З огляду на викладене та з врахуванням заяв про зміну предмета позову позивач просив суд застосувати наслідки нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 грудня 2015 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 та зареєстрованого за реєстровим номером 4833, шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 нерухомого майна нежитлового приміщення загальною площею 60.4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та нежитлового приміщення загальною площею 212.5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував дослідження всіх критеріїв нікчемності правочину, передбачених ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та формально відмовив в задоволенні позову без будь-якого належного, повного, об`єктивного розгляду справи та повного дослідження правочину на ознаки нікчемності.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував позиції ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» щодо наявності заперечень проти висновку судового експерта №1127/22-22 від 19 червня 2023 року. Усне твердження експерта, що він допустив помилку і у висновку мало бути зазначено, що ним здійснюється визначення медіанного значення ранджованого ряду, на думку апелянта, слід вважати таким, що вводить в оману суд. Вважає, що експерт повинен розрахувати середнє арифметичне значення аналогічних об`єктів (24919.00 + 6386.00 + 7520.00 + 7617.00) : 4 = 11610.50 грн та відповідно вартість майна складала станом на грудень 2015 року: 272.9 кв.м. х 11610.50 грн = 3168505.45 грн, тобто сума перевищує на 20% ціни договору і підтверджує нікчемність правочину.

Помилковими є посилання суду на те, що Звіт №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року здійснений з порушенням вимог чинного законодавства та не може бути прийнятим, як допустимий та належний доказ.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

03 листопада 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Молиня Р.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що під час укладення даного договору-купівлі продажу від 22 грудня 2015 року вартість майна визначалася на підставі Звіту про оцінку майна №36/1 ФБ, складеного суб`єктом оціночної діяльності 07 грудня 2015 року, оцінювачем ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО», згідно якого вартість нерухомого майна становила 2277400.00 грн, в том числі ПДВ 379566.67 грн. Таким чином, позивачем не спростована вартість майна, зазначена у даному Звіті. Також відсутні відомості про недійсність даного висновку. Відповідач вважає, що вартість майна, зазначена у даному Звіті №36/1 Фб від 07 грудня 2015 року, відповідає ринковим цінам на дату укладення правочину.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи №1127/22-22 від 19 червня 2023 року встановлено, що дійсна (ринкова) нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 272.9 кв.м. на дату укладення правочину 22 грудня 2015 року, визначена порівняльним підходом, становила 2065440 грн. без ПДВ.

Таким чином, підтверджена відсутність підстав для застосування ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів» до спірного об`єкту нерухомого майна.

Зазначає, що позивач на підтвердженням позовних вимог як доказ надає Звіт про оцінку майна №07-17-м14-15 від 17 серпня 2017 року, складений ПП «ТА Експерт-Сервіс». Враховуючи значний проміжок часу є сумніви щодо достовірності даної оцінки та її відповідності Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартам №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та №2 «Оцінка нерухомого майна».

Висновок експерта за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи №1127/22-22 від 19 червня 2023 року відповідає вимогам ч.ч.6-7 ст.102 ЦПК України, з відображенням всіх складових частин. Одночасно експерт Переймибіда В. підтвердив результати проведеної експертизи, зокрема, що дійсна (ринкова) нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 272.9 кв.м. на дату укладення правочину 22 грудня 2015 року, визначена порівняльним підходом, становила 2065440 грн без ПДВ. Також, позивач, критикуючи вказаний висновок експерта, всупереч принципу диспозитивності, інших висновків суду не надав, а призначені за його клопотаннями судом експертизи не оплатив.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути з ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Пінчук О.С. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

20 грудня 2023 року в судовому засіданні представник відповідача адвокат Молинь Р.П. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Також 20 грудня 2023 року представник відповідача адвокат Молинь Р.П. до апеляційного суду подав заяву про подальший розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 01 грудня 2015 року державним реєстратором Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Гриндою О.Я. зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 272.9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за ПАТ «Фідобанк» (т.2 а.с.23).

22 грудня 2015 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрований в реєстрі за номером 4833, відповідно до умов якого продавець продає та передає у власність, а покупець купує та приймає у власність належне позивачу (продавцю) нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення (І вх. тамбур 4.0 кв.м., 1 зал 136.8 кв.м., 2 коридор 16.5 кв.м., 3 кабінет 11.9 кв.м., 8 кабінет 36.5 кв.м., 9 кабінет 23.,3 кв.м., 10 кладова 43.9 кв.м), загальною площею 272.9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та сплачує за нього обумовлену цим договором грошову суму (т.1 а.с.95-96).

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили, що продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за ціною 2300000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 383333.33 грн., які Покупець сплачує Продавцю в день нотаріального посвідчення цього Договору шляхом переказу коштів на рахунок Продавця.

Згідно п.2.3 Договору сторони погодили, що відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна № 36/1-ФБ (Ідентифікатор за базою ФДМУ 829048_07122015_36-1-РВ), складеного суб`єктом оціночної діяльності 07 грудня 2015 року (дата оцінки 07 грудня 2015 року) оцінювачем ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО» (Сертифікат № 14164/13 суб`єкта оціночної діяльності, виданий 18 січня 2013 року Фондом державного майна України), вартість нерухомого майна становить 2277400.00 грн., в тому числі ПДВ 379566.67 грн. (т.2 а.с.4-26)

Згідно акту приймання-передачі від 22 грудня 2015 року продавець (ПАТ «Фідобанк») передав, а покупець ( ОСОБА_2 ) прийняв у приватну власність належні продавцю на праві власності нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (І вх. тамбур 4.0 кв.м., 1 зал 136.8 кв.м., 2 коридор 16.5 кв.м., 3 кабінет 11.9 кв.м., 8 кабінет 36.5 кв.м., 9 кабінет 23.3 кв.м., 10 кладова 43.9 кв.м), загальною площею 272.9 кв.м). До сплати за приміщення належала сума 2300000.00 (два мільйони триста тисяч) грн., у тому числі ПДВ 383333.33 (триста вісімдесят три тисячі триста тридцять три) грн, які повністю сплачені покупцем на час складання акту.

Право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (І вх. тамбур 4.0 кв.м., 1 зал 136.8 кв.м., 2 коридор 16.5 кв.м., 3 кабінет 11.9 кв.м., 8 кабінет 36.5 кв.м., 9 кабінет 23.3 кв.м., 10 кладова 43.9 кв.м), загальною площею 272.9 кв.м) було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2015 року (т.1 а.с.19-20).

Рішенням Національного банку України від 20 травня 2016 року №8 ПАТ «Фідобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року №783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк»» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Фідобанк», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Коваленку Олександру Володимировичу строком на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно.

На підставі вказаного рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 травня 2016 року було видано наказ №784, яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Фідобанк», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Коваленку О.В строком на один місяць з 20 травня 2016 року до 19 червня 2016 року включно (т.1 а.с.10).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 959 від 09 червня 2016 року строки дії тимчасової адміністрації продовжено до 19 липня 2016 року, а також продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду Коваленка Олександра Володимировича.

На виконання рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк» з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку ОСОБА_4 з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно (т.1 а.с.11-12).

На виконання рішення 19 липня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було видано наказ №291 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Наказом виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25 травня 2016 року №32 постановлено здійснити в ПАТ «Фідобанк» перевірку договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Фідобанк» за період з 20 травня 2015 року до 20 травня 2016 року, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наказом виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 лютого 2017 року №24 продовжено строк проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ «Фідобанк» на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, на строк до 15 травня 2017 року.

Згідно договору №07-17-М14 від 25 липня 2017 року на замовлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», суб`єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс» складено Звіт №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року з незалежної оцінки ринкової вартості нежитлового приміщення загальною площею 272.9 кв.м., що розташоване за адресою: м.Тернопіль, вул.С.Крушельницької, буд.№1, прим.133, згідно висновку якого ринкова вартість оцінюваного майна станом на 21 грудня 2015 року складає 3352156 грн без врахування ПДВ (т.1 а.с.21).

13 травня 2017 року було проведено засідання комісії з перевірки правочинів (у тому числі договорів) ПАТ «Фідобанк», протоколом якої вирішено визнати таким, що підпадає під ознаки нікчемності визначені пунктом 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статтею 228 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. за реєстром номером 4833 (адреса об`єкту продажу: АДРЕСА_2 , загальна площа об`єкту 272.9 кв.м., покупець ОСОБА_2 , ціна продажу 2300000.00 грн., балансова вартість на дату продажу 2853000.00 грн.) (т.1 а.с.16-18).

19 травня 2017 року ліквідаційною комісією ПАТ «Фідобанк» на адресу відповідача ОСОБА_2 надіслано повідомлення за №1-4-2-3/907-ЛК, у якому її повідомлено про нікчемність договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного 22 грудня 2015 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. за реєстровим номером 4833.

Вказане повідомлення відповідачем не отримано, про що свідчить копія конверту з відміткою про причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання».

14 вересня 2017 року ліквідаційною комісією ПАТ «Фідобанк» надіслано повідомлення ОСОБА_2 за №1-4-2-2/757-ЛКМ про врегулювання заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 22 грудня 2015 року. У повідомленні наявна вимога у добровільному порядку до 01 жовтня 2017 року відшкодувати ПАТ «Фідобанк» збитки в сумі 1722587.20 грн. за договором купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, оскільки відповідно до Звіту з незалежної оцінки ринкової вартості нежитлового приміщення № 07-17-М14-15 від 21 грудня 2015 року ринкова вартість приміщення становить 4022587.20 грн. з врахуванням ПДВ.

Вказане повідомлення було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та отримане 23 жовтня 2017 року особою на прізвище « ОСОБА_5 ».

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що ОСОБА_2 28 вересня 2020 року здійснила поділ нерухомого майна нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та має наступні характеристики: І вх. тамбур 4.0 кв.м., 1 зал 136.8 кв.м., 2 коридор 16.5 кв.м., 3 кабінет 11.9 кв.м., 8 кабінет 36.5 кв.м., 9 кабінет 23.3 кв.м., 10 кладова 43.9 кв.м., загальна площа 272.9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, внаслідок чого відбулось припинення права власності та погашення запису про об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 01 (т.2 а.с.67-70).

Внаслідок такого поділу 28 вересня 2020 року створено два нові об`єкти:

1) нежитлове приміщення загальною площею 60.4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

2) нежитлове приміщення загальною площею 212.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

З висновку експерта за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи від 19 червня 2023 року №1127/22-22, який складено експертом Переймибідою В., вбачається, що дійсна (ринкова) вартість нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 272.9 кв.м., станом на дату укладення договору купівлі-продажу 22 грудня 2015 року визначена порівняльним підходом, становила (з заокругленням) 2065440.00 грн. без ПДВ.

Експерт ОСОБА_6 , який був допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції, підтримав свій висновок.

04 березня 2021 року між ПАТ «Фідобанк» (продавець) та ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» (покупець) укладено договір №GL22N019274/13 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований в реєстрі за №30.

Відповідно до п.1.1 Договору купівлі-продажу, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права щодо нерухомого майна: нежитлове приміщення що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до п.3.1 договору купівлі-продажу сторони домовились, що за продаж майнових прав за цим Договором покупець сплачує продавцю грошові кошти у розмірі 265379.33 без ПДВ.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення визнання правочину недійсним (рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Разом з тим процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено перелік ознак за якими правочин, однією із сторін якого є Банк, може бути віднесений до нікчемних. Зокрема, серед таких ознак зазначено якщо: 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З урахуванням викладених норм матеріального права підставою віднесення договору до числа нікчемних правочинів є встановлення факту відчуження майна кредитної установи, що ліквідується, за ціною, що на 20% є нижчою або вищою від звичайних цін на таке майно.

Згідно з ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Поняття «звичайних» цін наведено в Податковому кодексі України. Відповідно до п.14.1.71 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Якщо під час здійснення операції обов`язковим є проведення оцінки, вартість об`єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Відтак, рівень звичайної ціни (рівень ринкової ціни) може бути визначений за результатами оцінки об`єкта продажу.

Звертаючись до суду із даним позовом ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», як на підставу нікчемності договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», покликається на п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки майно відчужене за ціною нижчою, ніж звичайна.

На підтвердження своїх тверджень стосовно того, що оспорюваний правочин був укладений за цінами нижчими від звичайних, позивачем надано Звіт №07-17-М14-15, складений 17 серпня 2017 року ПП «ТА-Експерт-Сервіс», згідно якого ринкова вартість оцінюваного майна станом на 21 грудня 2015 року складає 3352156.00 грн без врахування ПДВ.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч.2 ст.215 ЦК України та ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц.

Таким чином, на позивача, який заявляє вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, покладається обов`язок довести обставини нікчемності правочину.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах даної справи наявні два Звіти про оцінку майна, згідно яких визначено різні ринкові вартості спірного нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів, визначені Законом України №2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон).

Згідно з ч.4 ст.3 цього Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Згідно зі ст.12 Закону № 2658-III звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Частиною 1 ст.3 Закону №2658-III встановлено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Положення (національні стандарти) оцінки майна повинні містити визначення понять, у тому числі поняття ринкової вартості, принципів оцінки, методичних підходів та особливостей проведення оцінки відповідного майна залежно від мети оцінки, вимоги до змісту звіту про оцінку майна та порядок його рецензування (ч.ч.1, 4 ст.9 Закону).

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав (далі - майно) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна.

Даним Стандартом (пункти 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт №2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Частиною 6 ст.9 Закону № 2658-III унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», яким визначено загальні засади.

Так, згідно з приписами п.50 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; визначення бази оцінки; подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки.

Відповідно до п.51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Разом із цим відповідно до п.56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Крім того, ст.11 Закону № 2658-III визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Необхідно зазначити, що фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, можливе при доступі оцінювача до цього майна. Зважаючи на характер об`єкта оцінки (житлові будівлі), ознайомлення з таким майном не може відбуватися без обстеження приміщень на дату оцінки та відповідно потребує доступу до них, який має забезпечити боржник.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховнного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17.

У свою чергу, у висновках про вартість майна відсутні дані про неможливість особистого огляду об`єктів дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням п. 56 Національного стандарту № 1 та пунктів 1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Аналогічний висновок викладено у постанові КЦС в складі Верховного Суду 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18.

Досліджуючи Звіт з незалежної оцінки №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс», колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що такий звіт здійснений з порушенням вимог чинного законодавства та не може бути прийнятим, як допустимий та належний доказ.

Так, згідно висновку до Звіту №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року, метою проведення оцінки є визначення ринкової вартості для подання у суд незалежної оцінки нерухомого майна іпотеки (згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку» - у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації) (т.1 а.с.136).

Відповідно до абз.2 розділу 3 Звіту №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року, цей звіт дійсний тільки в повному обсязі та лише для визначеної у ньому мети.

Таким чином правильним є висновок суду, що Звіт №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року не може підтверджувати обставину про ринкову вартість об`єкта нерухомості з метою його продажу, оскільки такий звіт був складений для визначення ринкової вартості для подання у суд незалежної оцінки нерухомого майна іпотеки.

Також, зі Звіту №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року вбачається, що датою оцінки є 21 грудня 2015 року.

В абз.18 розділу 3 Звіту №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року зазначено, що замовник оцінки надає оцінювачу всі істотні відомості про об`єкт оцінки (правовий статус, технічні характеристики), забезпечує доступ з метою вивчення його технічного стану.

Відповідно до абз.21 Звіту №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року згідно договору на проведення незалежної оцінки майна, проводиться ретроспективна оцінка станом на 21 грудня 2015 року.

Оцінювачем були проведені маркетингові дослідження архівних даних ринку комерційної нерухомості, які були актуальними станом на дату оцінки. Зважаючи на неможливість уточнити дані опублікованої інформації щодо продажу (більшість оголошень станом на дату складання звіту втратили свою актуальність), оцінювач приймає наявну інформацію за достовірну.

Доступу до оцінюваних приміщень надано не було, тому технічний стан приймався як «добрий» відповідно до фото, наданих Замовником. Оцінювач припускає, що приміщення були в такому ж технічному стані і на дату оцінки.

Відповідальність щодо повноти та достовірності інформації, наданої для оцінки, лежить на замовнику.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у Звіті №07-17-М14-15 від 17 серпня 2017 року відсутні докази, з посиланням на конкретні дані, які підтверджують факт неможливості особистого огляду оцінювачем об`єктів дослідження.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що Звіт з незалежної оцінки №07-17-М14-15, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт-Сервіс» від 17 серпня 2017 року, є неналежним доказом у даній справі, оскільки складений без огляду приміщення та виключно на наданих замовником даних, при цьому оцінювач не несе відповідальності за вірогідність вихідних даних, покладаючись на надану замовником інформацію.

Натомість досліджуючи Звіт про оцінку майна №36/1 ФБ від 07 грудня 2015 року, складений суб`єктом оціночної діяльності оцінювачем ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО», колегія суддів зазначає, що суб`єктом оціночної діяльності проведено оцінку майна в чіткій послідовності та відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», яким визначено загальні засади.

Більше того, під час складання Звіту №36/1 ФБ від 07 грудня 2015 року оцінювачем проводилося фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, тобто відбувалося із обстеженням (оглядом) приміщення на дату оцінки.

Крім того, згідно висновку проведеної судової оціночно-будівельної експертизи №1127/22-22 від 19 червня 2023 року, який складено експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ Переймибідою В., вбачається, що дійсна (ринкова) вартість нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 272.9 кв.м., станом на дату укладення договору купівлі-продажу 22 грудня 2015 року, визначена порівняльним підходом, становила (з заокругленням) 2065440.00 грн. без ПДВ.

Відповідно до частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Апеляційний суд враховує, що експерт Тернопільського відділення КНДІСЕ Переймибіда В. попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. При цьому, щодо доводів позивача з приводу зазначення «середньоарифметичне» значення ранжового ряду (ст.13 висновку, т.3 а.с.116), експерт зазначив, що слово «середньоарифметичне» є опискою, правильно «медіанне» значення, яке в цій ситуації, відповідно до діючої методики, насправді ним визначено. Також опискою є зазначення дати наявності продажів аналогів за грудень 2023 року, тоді як насправді ним визначалися аналоги на грудень 2015 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд констатує, що ринкова вартість, визначена у Звіті №36/1 ФБ від 07 грудня 2015 року, є близькою до вартості, яка визначена у висновку експертизи Тернопільського відділення КНДІСЕ №1127/22-22 від 19 червня 2023 року.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», майно відчужене за ціною нижчою, ніж звичайна.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 грудня 2015 року було дотримано всіх вимог, що встановлені чинним законодавством України, отже відсутня правова підстава нікчемності правочину, передбачена п.3 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги про нікчемність договору купівлі-продажу від 22 грудня 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 4833, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження того, що спірне майно відчужене за ціною нижчою, ніж звичайна.

Твердження апелянта ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» зводяться виключно до незгоди із висновком експертизи Тернопільського відділення КНДІСЕ №1127/22-22 від 19 червня 2023 року, який судом першої та апеляційної інстанції визнаний як належний та допустимий доказ.

Більше того, місцевий суд правильно встановив, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг», не погоджуючись із висновком експертизи Тернопільського відділення КНДІСЕ №1127/22-22 від 19 червня 2023 року, інших висновків експертизи суду не надав, а призначені за клопотаннями позивача судом експертизи не оплатив.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.

Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

03 листопада 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Молиня Р.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язана сплатити адвокату Молиню Р.П. гонорар у фіксованому розмірі 10000 грн за розгляд справи у Тернопільському апеляційному суді.

У справі, яка переглядається апеляційний судом, представник відповідачки адвокат Молинь Р.П. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених за апеляційний розгляд, надав договір-доручення від 30 жовтня 2023 року про надання правової (правничої) допомоги та представництво інтересів, який укладено між ним та ОСОБА_2 (т.3 а.с.222).

Відповідно до п.п.1.2 договору слідує, що адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень надає замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього перед юридичними особами у Тернопільському апеляційному суді у справі №607/13926/20; представляє замовника в Тернопільському апеляційному суді у справі №607/13926/20 з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику.

Відповідно до п.п.3.1 договору встановлено, що за правову допомогу, передбачену в п.п.1.2. за згодою Сторін встановлюється гонорар у фіксованому розмірі 10000 грн за розгляд справи у Тернопільському апеляційному суді, який сплачується адвокату протягом 30 днів з моменту ухвалення рішення по справі.

Відповідно до п.п.3.2 договору слідує, що оплата здійснюється на підставі даного договору без оформлення актів приймання-передачі наданих послуг.

Таким чином витрати відповідачки ОСОБА_2 на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів зазначає, що ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» не подано до апеляційного суду клопотання про зменшення таких судових витрат.

З огляду на викладене, існують правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 грн., оскільки такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг» на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копiйок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 17 січня 2024 року.

Реквізити учасників:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал Джірінг», місцезнаходження: м. Київ, вул. Ольжича, буд. 27/22, офіс 2, .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак