Постанова

Іменем України

26 березня 2024 року

м. Київ

справа № 756/8075/22

провадження № 61-15778св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчук Марини Іванівни на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року у складі судді Діденко Є. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Кулікової С. В., Сушко Л. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про визнання недійсним договору та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 29 вересня 2006 року між ним та Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (далі - ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») укладено кредитний договір № 693-Ф, предметом якого було відкриття позивачу кредитної лінії на суму 210 000,00 доларів США.

29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» укладено іпотечний договір № 693-Ф/ІП-1, відповідно до якого на забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань ОСОБА_2 передала банку в іпотеку квартиру у м. Києві.

Згодом між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), який є правонаступником ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») укладено договір факторингу, яким передано право вимоги за кредитними договорами.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами. 04 лютого 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» зареєструвало право власності на предмет іпотеки.

04 грудня 2017 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію прав і обтяжень за ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо предмета іпотеки.

Зазначав, що іпотека є похідною від основного зобов`язання, у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій, а тому він не мав права на укладення договору факторингу за валютним кредитним договором.

Посилаючись на те, що він має право на подання цього позову, оскільки є заінтересованою особою відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в розумінні Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має виправдані очікування на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банку, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», предметом якого є відступлення права вимоги за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 692-Ф, який укладений між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та договір відступлення прав за іпотечним договором від 29 вересня 2006 року № 693-Ф/ІП-1, укладений між ОСОБА_2 і ЗАТ «ТАС-Інвестбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

19 січня 2023 року заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва у задоволенні позову відмовлено.

05 вересня 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовано тим, що ні Реєстр боржників заборгованості до договору факторингу № 15, ні Додаток № 1 до договору відступлення прав за іпотечним договором, на підставі яких можливо було би зробити достовірний висновок про передання прав за кредитним договором, боржником за яким є ОСОБА_1 , позивач суду не надав, про витребування доказів клопотань не заявляв.Договір відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 692-Ф, який є предметом позовних вимог, суду також не надавався.

Позивач не довів, яким чином відповідачем через укладення з банком оспорюваних ним договорів порушуються його права, і які саме. Так само позивач не довів, у чому полягає його інтерес і порушені права шляхом відступлення прав за договором іпотеки, стороною якого позивач не є.

Крім того, підстави позову, які заявлені позивачем у цій справі, вже були предметом судового розгляду в іншій цивільній справі, у якій позивач також приймав участь як третя особа, та були судом оцінені і відхилені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

03 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лавренчук М. І. засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (провадження № 61-2309св18), про те, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Ковалевського Є. В. на касаційну скаргу, у якому останній зазначив, що позивач вже неодноразово звертався до суду з подібними вимогами, за результатами розгляду яких йому відмовлено у задоволенні позову, що свідчить про зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами.

Позивач не довів, яким чином відповідач укладенням з банком оспорюваних договорів порушив його права. Стороною договору іпотеки від 29 вересня 2006 року № 693-Ф/ІП-1 позивач не є.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

06 листопада 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 756/8075/22 (провадження № 61-15778ск23) призначено судді-доповідачу Погрібному С. О., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Ступак О. В.

22 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, а саме: для надання доказів на підтвердження отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду, для доплати судового збору за подачу касаційної скарги, для зазначення відомостей про наявність електронного кабінету у особи, яка подає касаційну скаргу.

11 грудня 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту та доданих до якого додатків встановлено виконання особою, яка подає касаційну скаргу, вимог ухвали.

За розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Грицик О. Ф. від 09 січня 2024 року за № 3110/226-24 встановлено, що у зв`язку з обранням до Великої Палати судді Погрібного С. О. на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д., відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 зі змінами та доповненнями, розділу 4.2 тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року № 9 «Про обрання суддів до Великої Палати Верховного Суду» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи за касаційним провадженням № 61-15778ск23.

09 січня 2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 756/8075/22 (провадження № 61-15778ск23) призначено судді-доповідачу Ситнік О. М., судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_3, Пророк В. В.

За розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Грицик О. Ф. від 16 січня 2024 року за № 88/0/226-24 встановлено, що у зв`язку з увільненням від роботи судді ОСОБА_3 на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони на підставі повідомлення судді Ситнік О. М., відповідно до підпункту 2.3.25 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 зі змінами та доповненнями, розділу 4.2.5 тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи за касаційним провадженням № 61-15778ск23.

16 січня 2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 756/8075/22 (провадження № 61-15778ск23) призначено судді-доповідачу Ситнік О. М., судді, які входять до складу колегії: Литвиненко І. В., Пророк В. В.

01 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду поновлено строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Оболонського районного суду м. Києва.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» укладено кредитний договір № 693-Ф, відповідно до умов якого позивачу було відкрито кредитну лінію на суму 210 000,00 доларів США.

29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» укладено іпотечний договір № 693-Ф/ІП-1, відповідно до якого ОСОБА_2 на забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, які зазначені у Реєстрі заборгованості боржників.

Реєстр заборгованості боржників суду не наданий.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого банк відступив свої права іпотекодержателя на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за іпотечними договорами, зазначеними в додатку № 1.

Додаток № 1 до договору відступлення прав за іпотечними договорами суду не наданий.

Відповідно до листа Національного банку України від 23 січня 2022 року генеральна та індивідуальна ліцензії на здійснення валютних операцій на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не видавалась.

04 грудня 2017 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року, у справі № 826/8272/16 позов ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ТОВ «ФК «Вектор плюс», про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Визнано протиправними дії державного реєстратора щодо внесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 19184790 від 09 лютого 2015 року за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 та внесення запису до Державного реєстру про право власності: № 8657316. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 19184790 від 09 лютого 2015 року за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру АДРЕСА_1 та внесення запису до Державного реєстру про право власності № 8657316.

05 квітня 2017 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 756/15792/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), третя особа: ОСОБА_1 , про визнання частково недійсним договору факторингу, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, визнання припиненим зобов`язання, у задоволенні позову відмовлено.

28 вересня 2020 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 757/37699/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 693-Ф - відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відступив відповідачу свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, які зазначені у Реєстрі заборгованості боржників. 28 листопада 2012 року між тими ж особами укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого банк відступив свої права іпотекодержателя на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за іпотечними договорами, зазначеними в додатку № 1.

Водночас, ні Реєстр боржників заборгованості до договору факторингу № 15, ні додаток № 1 до договору відступлення прав за іпотечним договором, на підставі яких можливо було б зробити достовірний висновок про передання прав за кредитним договором, боржником за яким є ОСОБА_1 , позивач суду не надав і про витребування доказів не заявляв клопотань.

Договір відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року за кредитним договором від 29 вересня 2006 року № 692-Ф, який є предметом позовних вимог, суду також не надавався.

На підставі зібраних матеріалів справи суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до статті 215 ЦК України заінтересована особа має право заявляти про недійсність договору, проте це не звільняє таку особу від обов`язку доведення у кожному конкретному випадку своєї заінтересованості в оспорюванні відповідного договору та порушення її прав з боку відповідача.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів, яким чином відповідачем укладенням з банком оспорюваних договорів порушуються його права та інтереси.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій не вбачає.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 (провадження № 61-2309св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, встановлено інші фактичні обставини, ніж у справі, що переглядається: суди установили, що 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі, і за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № CM-SME600/022/2007 та договором іпотеки, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 (пункт 769 Переліку кредитних договорів, що входять до кредитного портфеля додатка № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 10 грудня 2010 року). Тому висновки у цій постанові не є релевантними до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчук Марини Іванівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк