КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/1622/23

номер провадження: 22-ц/824/1054/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Данильченко Олени Олександрівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2023 року у складі судді Проць Т.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 серпня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KIQ0GA00000065, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 75 140 доларів США на строк до 03 серпня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Позивач зазначав, що АТ КБ «Приватбанк»виконало умови кредитного договору №KIQ0GA00000065 та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 75 140 доларів США, однак відповідач належним чином не виконав умови договору та не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 07 березня 2023 року виникла заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 293 662,31 доларі США, з яких: 41 839,54 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 61 045,60 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 11 016 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 17 9761,17 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 117 277,07 доларів США за кредитним договором №KIQ0GA00000065 від 03 серпня 2007 року, з яких: 41 839,54 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 61 045,60 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 11 016 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3375,93 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором за період з 22 січня 2013 року по 21 червня 2013 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що пред`явивши позов про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з серпня 2017 року на жовтень 2013 року, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, яка сплила 01 березня 2016 року. З даним позовом банк звернувся до суду у квітні 2023 року, пропустивши строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Данильченко О.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині позовних вимог банку у сумі 67 099,73 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що звертаючись у 2013 році з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» розраховувало на задоволення своїх вимог саме у тому судовому провадженні. Протягом часу з 31 липня 2015 року по серпень 2019 (дата оприлюднення постанови Верховного Суду про відмову в позові) позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому звертатись до суду з позовом про стягнення коштів необхідності не було та суперечило меті кредитора (отримання погашення заборгованості) без створення навантаження на судову систему шляхом подання двох позовів до одного і того ж боржника з приводу однієї і тієї ж заборгованості. Отримавши відмову у задоволенні позовних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через неналежний спосіб захисту, у банку не було іншого способу як стягнення заборгованості в судовому порядку.

Вказує, що з березня 2020 року на території України було введено карантин через короновірусну хворобу і саме з березня 2020 року більшість працівників позивача було переведено на дистанційну роботу. Дію карантину скасовано лише 30 червня 2023 року.

Більш того, Указом Президента України № 64 від 24 лютого 2022 року в Україні був введений режим воєнного стану і цей режим триває. Тому, у зв`язку з ризиком для життя та здоров`я працівників банку, керівництвом АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення перевести переважну більшість працівників на відділену дистанційну роботу. У зв`язка з цим, вважає, що саме через складність підготовки та подання позовів за умови віддаленої роботи призвело до пропуску строків на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. При цьому, враховуючи нестандартність обставин, що склалися останнім часом у країні, з метою забезпечення безпеки працівників, вказане свідчить про поважність причин пропуску строків позовної давності.

Крім того, наголошує, що згідно усталеної практики Верховного Суду перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Тому, на думку скаржника, в даному випадку суд першої повинен був поновити банку строк на звернення до суду з даним позовом.

По суті вимог представник банку вказує, що з урахуванням зміни строку повернення кредиту, шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, необхідно оскаржувати судове рішення в частині заборгованості, що існувала станом на 24 вересня 2013 року у загальному розмірі 67 099,73 доларів США.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що на підтвердження розміру заборгованості банк не надав виписки по рахунку. Позивачем замість такої виписки було надано складений ним же самим розрахунок заборгованості, який не є платіжним документом. Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного виснвоку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску строку позовної давності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 03 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», перейменованого в подальшому на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIQ0GA00000065, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 75140 доларів США, зі сплатою 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 03 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 03 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 квітня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про звернення стягнення на вказаний вище предмет іпотеки та виселення (справа № 372/4859/13-ц). У позові банк вказував, що ОСОБА_1 , як позичальник, та ОСОБА_2 , як майновий поручитель, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №KIQ0GA00000065 від 03 серпня 2007 року не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 24 вересня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 388 доларів 26 центів США, що еквівалентно 690 242 грн 16 коп. Тому АТ КБ «Приватбанк» просило у рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором від 03 серпня 2007 року у розмірі 86 388,26 доларів США, що еквівалентно 690 242 грн 16 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», який мотивував тим, що банк в односторонньому порядку без його згоди підвищив процентну ставку з 11,04 % річних до 13,08 % річних за кредитним договором від 03 серпня 2007 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», чим порушив його права. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати дії банку щодо зміни в односторонньому порядку умов кредитного договору від 03 серпня 2007 року у частині збільшення з 20 листопада 2008 року відсоткової ставки з 11,04 % річних на 13,08 % річних неправомірними, зобов`язати банк скасувати зазначену підвищену відсоткову ставку та зобов`язати банк зменшити відсоткову ставку до 11,04 % річних за користування кредитними коштами й перерахувати відсоткову ставку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2014 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2014 року у частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 судові рішення в касаційному порядку не оскаржувались.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 серпня 2007 року у розмірі 634 001 грн 23 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2015 року в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року у частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 серпня 2007 року у розмірі 43 687 доларів 24 центи США, що еквівалентно 349 060 грн 80 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 17 124,26 доларів США, що еквівалентно 136 822 грн 84 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 4 760 доларів США, що еквівалентно 38 032 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за користування кредитом у межах строку позовної давності у розмірі 76 978 грн 38 коп., а всього 600 894 грн 02 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. У решті позову рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року рішення апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року у частині задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, з матеріалів справив вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №16364 від 20 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № KIQ0GA00000065 від 03 серпня 2007 року у сумі 105 181,93 доларів США, що еквівалентно 2 706 331 грн 06 коп.

Як свідчить тлумачення ст.526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку»)

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1, 5 ст.261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України).

У ч.1 ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:

«51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».

Тобто, звернення кредитора до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 337/2398/20 (провадження № 61-6381св22).

Зі справи видно, що у відзиві на позов та в окремо поданому клопотанні від 01 червня 2023 року, відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування строків позовної давності (а.с.35-36, 37).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання із серпня 2017 року на жовтень 2013 року, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, яка сплила 01 березня 2016 року, а з даним позовом банк звернувся до суду лише у квітні 2023 року, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач у своїй заяві.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що, звертаючись у 2013 році до суду із позовом по звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» розраховувало на задоволення своїх вимог, протягом часу з 31 липня 2015 року по серпень 2019 (дата оприлюднення постанови Верховного Суду про відмову в позові) позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки із задоволення вимог кредитора, а тому звертатися до суду з позовом про стягнення коштів не було необхідності та суперечило меті кредитора (отримання погашення заборгованості) без створення навантаження на судову систему шляхом подання двох позовів до одного і того ж боржника з приводу однієї і тієї ж заборгованості, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Апеляційний суд враховує, що пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності, який збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов. При цьому пред`явлення такої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, тому пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалення відповідного рішення судом, як і його виконання, не переривають загальну позовну давність за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 337/2398/20 (провадження № 61-6381св22).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з березня 2020 року на території України було введено карантин через короновірусну хворобу, а з 24 лютого 2022 року в Україні був введений режим воєнного стану, що призвело до пропуску банком строків на звернення до суду із позовом, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що строк позовної давності для пред`явлення банком вимоги про стягнення кредитної заборгованості сплив у 2016 року, тобто за 4 роки до введення карантинних обмежень через короновірусну хворобу та за 6 років до введення Україні режиму воєнного стану та відповідних змін у законодавстві щодо порядку відрахування строків позовної давності, а відповідно до загального правила ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Що стосується твердження в апеляційній скарзі про те, що згідно усталеної практики Верховного Суду перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо, а тому, на думку представника банку, в даному випадку суд першої повинен був поновити банку строк на звернення до суду з даним позовом, то колегія суддів вважає ці твердження необґрунтованими.

Так, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456 цс 18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до приписів ч.5 ст.267 ЦК України, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Тобто питання про визнання поважними причини пропуску позовної давності вирішується судом виключно за заявою (клопотанням) позивача або іншого учасника судового процесу.

У даному випадку після подання відповідачем заяви про застосування строків позовної давності й до ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» не зверталось до суду із заявою (клопотанням) про визнання поважними причини пропуску позовної давності. Натомість у відповіді на відзив на позов, представник АТ КБ «Приватбанк» наполягав на тому, що оскільки за умовами п. 5.1 кредитного договору, кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, то строк позовної давності не є пропущений.

Така процесуальна поведінка позивача виключала можливість вирішити судом першої інстанції питання про визнання поважними причини пропуску позивачем позовної давності.

Оскільки питання про застосування строків позовної давності та, відповідно, визнання поважними причини пропуску такого строку, вирішується у суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції лише перевіряє законність ухваленого рішення, то приймаючи до уваги, що у суді першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» свідомо не зверталось із заявою (клопотанням) про визнання поважними причини пропуску позовної давності, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженням самостійно вирішити питання про визнання поважними причини пропуску позивачем цього строку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Данильченко Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: