№ 201/3469/24
провадження 2-о/201/190/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Білецька Вероніка Іванівна про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 березня 2024 року звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заявник у своїй заяві посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За свого життя 11 травня 2018 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла заявниці - ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 - її дошлюбне прізвище). Заявниця є рідною та єдиною онукою померлої та єдиним спадкоємцем. Мати заявниці ОСОБА_5 , донька бабусі заявниці, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дідусь заявниці ОСОБА_6 , чоловік бабусі заявниці, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інших спадкоємців у бабусі немає.

З дня народження заявниці, ІНФОРМАЦІЯ_4 , вони з бабусею разом із мамою ОСОБА_5 , дідусем ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_7 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Але зареєстрований у цій квартирі був лише дідусь ОСОБА_6 .. Бабуся заявниці, її мама і сама заявниця були зареєстровані за цією ж адресою, але у квартирі АДРЕСА_1 , ці квартири знаходяться в одному під`їзді будинку та на одному поверсі.

Після її смерті спадкоємцями 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 стали заявниця і бабуся. Після смерті матері, враховуючи те, що місце знаходження батька заявниці було невідоме, а її вихованням і утриманням займались бабуся і дідусь, бабуся ОСОБА_2 звернулась до органу опіки і піклування з питання встановлення опіки на онукою - заявницею. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24 квітня 1998 року № 267 ОСОБА_7 було призначено опікуном заявниці.

У подальшому бабуся ОСОБА_2 звернулась до суду позовом про позбавлення батьківських прав батька своєї онуки (заявниці) ОСОБА_9 відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2006 року ОСОБА_9 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 , а додатковим рішенням суду від 03 квітня 2006 року з останнього було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 на користь опікуна ОСОБА_7 . Але батько заявниці вказані аліменти не платив, і взагалі нікому не було відомо його місце знаходження і вихованням заявниці та утриманням займались усе життя її бабуся та дідусь.

Після смерті дідуся ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони з бабусею ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , по 1/2 частині квартири. Після цього бабуся, піклуючись про майбутнє онучки та враховуючи, що крім неї у неї не залишилось жодної близької людини, з метою попередження незаконного заволодіння вказаним житлом, звернулась до органу опіки і піклування з питання щодо збереження за майна за онукою (заявницею).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 459 від 19 листопада 2010 року ОСОБА_7 було призначено опікуном над майном неповнолітньої ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та за адресою: АДРЕСА_1 . В рішенні виконкому зазначено, що ОСОБА_2 разом з підопічною ОСОБА_1 мешкають за адресою: . АДРЕСА_2 , зареєстровані за адресою: . АДРЕСА_1 .

У подальшому, враховуючи, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , належала заявниці на праві власності згідно свідоцтва про спадщину, а бабусі на праві власності належала також квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1994 року № НОМЕР_1 , бабуся вирішила, що заявниці необхідно зареєструватись у квартирі АДРЕСА_2 , і 26 січня 2015 року заявницю було знято з реєстрації в АДРЕСА_1 та зареєстровано в АДРЕСА_2 . Проживати ж вони з бабусею продовжували у квартирі АДРЕСА_2 .

Таким чином, упродовж усього життя вони з бабусею ОСОБА_2 фактично проживали разом по день її смерті за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі АДРЕСА_1 вони з бабусею не жили, тому що ця квартира була у нежилому стані.

З 2016 року бабуся заявниці почала хворіти. ОСОБА_1 піклувалась про бабусю, купувала ліки, готувала їжу, викликала лікарів, доглядала за бабусею.

У разі необхідності заявниця викликала до бабусі сімейного лікаря або швидку допомогу, яка, до речі, здійснювала виїзд до ОСОБА_2 саме за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать долучені до заяви довідки КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради». Також у виписці з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 , виданої Міською клінічною лікарнею № 16 м. Дніпро, зазначена адреса її проживання АДРЕСА_2 .

Після смерті бабусі заявниця займалась усіма питаннями, пов`язаними з її похованням. З метою оформлення спадщини після померлої бабусі ОСОБА_1 , вважаючи, що вона фактично прийняла спадщину, 06 лютого 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецької В.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_2 .. На підставі вказаної заяви нотаріусом 06 лютого 2024 року була відкрита спадкова справа № 71959017. 12 березня 2024 року з метою оформлення права на спадкове майно заявниця звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Білецької В.І. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті її бабусі ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецькою В.І. від 12 березня 2024 року було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії через те, що відсутні документи, що підтверджують факт прийняття спадщини відповідно до ст. 1268 ЦК України, так як заявниця у встановлений законом термін згідно ст. 1269, 1270 ЦК України не подала заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом також ОСОБА_1 було роз`яснено, що для оформлення спадкових прав необхідно в судовому порядку підтвердити факт її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки спадкодавець і спадкоємець зареєстровані за різними адресами, а інші спадкоємці спадщини не приймали.

В будь-якому іншому порядку виправити зазначене не має можливості. З огляду на зазначене, вирішити вказане питання для заявника в позасудовому порядку неможливо. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про спадщину, родинні зв`язки, утриманців і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просив суд встановити зазначений юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавицею ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 , задовольнивши заяву в повному обсязі.

Заінтересована особа приватний нотаріус ДМНО Білецька В.І. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, від неї надійшла до суду заява, в якій вона підтвердила викладені в заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, обставини, просила розглядати справу за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної заінтересованої особи.

З`ясувавши думку заявника, заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих стороною заявника і витребуваних судом документів встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За свого життя 11 травня 2018 року ОСОБА_2 склала

заповіт, яким усе належне їй майно заповіла заявниці -

ОСОБА_1 . ОСОБА_4 -це її дошлюбне прізвище. 13 грудня 2023 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , та змінила дівоче прізвище на прізвище ОСОБА_1 . Заявниця є рідною та єдиною онукою померлої та єдиним спадкоємцем. Будь-які спадкоємці, окрім неї, які б мали право та які б претендували на спадщину бабусі, відсутні.

Мати заявниці ОСОБА_5 , донька бабусі заявниці, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дідусь заявниці ОСОБА_6 , чоловік бабусі заявниці, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інших спадкоємців у бабусі немає.

Таким чином, в силу положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України та ч. 1 ст. 1266 ЦК

країни, заявниця є єдиним спадкоємцем першої черги після померлої бабусі ОСОБА_7 . ОСОБА_5 донька бабусі (мати заявниці) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті спадкоємцями 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 стали заявниця і бабуся.

Після смерті матері, враховуючи те, що місце знаходження батька заявниці було невідоме, а її вихованням і утриманням займались бабуся і дідусь, бабуся ОСОБА_2 звернулась до органу опіки і піклування з питання встановлення опіки на онукою - заявницею. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24 квітня 1998 року № 267 ОСОБА_7 було призначено опікуном заявниці.

У подальшому бабуся ОСОБА_2 звернулась до суду позовом про позбавлення батьківських прав батька своєї онуки (заявниці) ОСОБА_9 відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2006 року ОСОБА_9 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 , а додатковим рішенням суду від 03 квітня 2006 року з останнього було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 на користь опікуна ОСОБА_7 . Водночас, батько заявниці вказані аліменти не платив, і взагалі нікому не було відомо його місце знаходження і вихованням заявниці та утриманням займались усе життя її бабуся та дідусь.

Після смерті її дідуся ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , заявниця з бабусею ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , по 1/2 частині квартири.

Після цього бабуся звернулась до органу опіки і піклування з питання щодо збереження за майна за онукою (заявницею). Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 459 від 19 листопада 2010 року ОСОБА_7 було призначено опікуном над майном неповнолітньої ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та за адресою: АДРЕСА_1 . В рішенні виконкому зазначено, що ОСОБА_2 разом з підопічною ОСОБА_1 мешкають за адресою:. АДРЕСА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, враховуючи, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , належала заявниці на праві власності згідно свідоцтва про спадщину, а бабусі на праві власності належала також квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1994 року № НОМЕР_1 , бабуся вирішила, що заявниці необхідно зареєструватись у квартирі АДРЕСА_2 , і 26 січня 2015 року заявницю було знято з реєстрації в АДРЕСА_1 та зареєстровано в АДРЕСА_2 . Проживати ж вони з бабусею продовжували у квартирі АДРЕСА_2 .

Таким чином, упродовж усього життя вони з бабусею ОСОБА_2 фактично проживали разом по день її смерті за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі АДРЕСА_1 вони з бабусею не жили, тому що ця квартира була у нежилому стані, там був навіть відключений газ, водою і електроенергією вони багато років не користувались.

Весь цей час бабуся піклувалась про заявницю, утримувала її, виховувала, дала їй гарну вищу освіту. У 2018 році заявник почала працювати у приватній фірмі, отримувала гідну заробітну плату і вже стала мати можливість допомагати бабусі. Крім того, вони з бабусею не тільки проживали разом та однією сім`єю за вказаною адресою, але й вели спільне домашнє господарство, у них був спільний бюджет, спільне харчування, вони разом купували майно для спільного користування, брали разом участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу у всьому.

З 2016 року бабуся заявниці почала хворіти. ОСОБА_1 піклувалась про бабусю, купувала ліки, готувала їжу, викликала лікарів, доглядала за бабусею. З кожним роком стан здоров`я бабусі погіршувався, вона потребувала постійного догляду від онуки, у зв`язку з чим заявниця працювала вдома дистанційно, бо останнім часом бабусю не можна було залишати одну. Заявниця піклувалась про бабусю та доглядала за нею до останнього часу її життя, намагалась робити усе можливе, щоб вона отримувала правильне і своєчасне лікування та догляд.

У разі необхідності заявниця викликала до бабусі сімейного лікаря або швидку допомогу, яка, до речі, здійснювала виїзд до ОСОБА_7 саме за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать долучені до заяви довідки Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради». Також у виписці з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 , виданої Міською клінічною лікарнею № 16 м. Дніпро, зазначена адреса її проживання АДРЕСА_2 .

Після смерті бабусі заявниця займалась усіма питаннями, пов`язаними з її похованням.

З метою оформлення спадщини після померлої бабусі ОСОБА_1 , вважаючи, що вона фактично прийняла спадщину, 06 лютого 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецької В.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_7 . На підставі вказаної заяви нотаріусом 06 лютого 2024 року була відкрита спадкова справа № 71959017.

12 березня 2024 року з метою оформлення права на спадкове майно заявниця звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Білецької В.І. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті її бабусі ОСОБА_7 . Постановою приватного нотаріуса ДМНО Білецькою В.І. від 12 березня 2024 року було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії через те, що відсутні документи, що підтверджують факт прийняття спадщини відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України, так як заявниця у встановлений законом термін згідно ст. 1269, 1270 ЦК України не подала заяву про прийняття спадщини.

Нотаріусом також ОСОБА_1 було роз`яснено, що для оформлення спадкових прав необхідно в судовому порядку підтвердити факт її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки спадкодавець і спадкоємець зареєстровані за різними адресами, а інші спадкоємці спадщини не приймали.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не і значено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ч. З, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В будь-якому іншому порядку виправити зазначене не має можливості. З огляду на зазначене, вирішити вказане питання для заявника в позасудовому порядку також неможливо. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про спадщину, родинні зв`язки, утриманців і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушений був звертатися з заявою до суду.

Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За свого життя 11 травня 2018 року ОСОБА_2 склала

заповіт, яким усе належне їй майно заповіла онучці, заявниці -

ОСОБА_1 . ОСОБА_4 - її дошлюбне прізвище. 13 грудня 2023 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , та змінила дівоче прізвище на прізвище ОСОБА_1 . Заявниця є рідною та єдиною онукою померлої та єдиним спадкоємцем. Будь-які спадкоємці, окрім неї, які б мали право та які б претендували на спадщину бабусі, відсутні. Мати заявниці ОСОБА_5 , донька бабусі заявниці, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дідусь заявниці ОСОБА_6 , чоловік бабусі заявниці, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інших спадкоємців у бабусі немає.

В силу положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України та ч. 1 ст. 1266 ЦК

країни, заявниця є єдиним спадкоємцем першої черги після померлої бабусі ОСОБА_7 .

З дня народження заявниці, ІНФОРМАЦІЯ_4 , вони з бабусею разом із мамою ОСОБА_5 , дідусем ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_7 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Але зареєстрований у цій квартирі був лише дідусь ОСОБА_6 . Бабуся заявниці, її мама і сама заявниця були зареєстровані за цією ж адресою, але у квартирі АДРЕСА_1 , ці квартири знаходяться в одному під`їзді будинку та на одному поверсі. Її мати ОСОБА_5 - донька бабусі, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті спадкоємцями 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 стали заявниця і бабуся. Після смерті матері, враховуючи те, що місце знаходження батька заявниці було невідоме, а її вихованням і утриманням займались бабуся і дідусь, бабуся ОСОБА_2 звернулась до органу опіки і піклування з питання встановлення опіки на онукою - заявницею. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24 квітня 1998 року № 267 ОСОБА_7 було призначено опікуном заявниці.

У подальшому бабуся ОСОБА_2 звернулась до суду позовом про позбавлення батьківських прав батька своєї онуки (заявниці) ОСОБА_9 відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2006 року ОСОБА_9 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_1 , а додатковим рішенням суду від 03 квітня 2006 року з останнього було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 на користь опікуна ОСОБА_7 . Але батько заявниці вказані аліменти не платив, і взагалі нікому не було відомо його місце знаходження і вихованням заявниці та утриманням займались усе життя її бабуся та дідусь.

Після смерті мого дідуся ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони з бабусею ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , по 1/2 частині квартири.

Після цього бабуся, піклуючись про майбутнє онучки та враховуючи, що крім неї у неї не залишилось жодної близької людини, з метою попередження незаконного заволодіння вказаним житлом, звернулась до органу опіки і піклування з питання щодо збереження за майна за онукою (заявницею).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 459 від 19 листопада 2010 року ОСОБА_7 було призначено опікуном над майном неповнолітньої ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та за адресою: АДРЕСА_1 . В рішенні виконкому зазначено, що ОСОБА_2 разом з підопічною ОСОБА_1 мешкають за адресою: . АДРЕСА_2 , зареєстровані за адресою: . АДРЕСА_1 .

У подальшому, враховуючи, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , належала заявниці на праві власності згідно свідоцтва про спадщину, а бабусі на праві власності належала також квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1994 року № НОМЕР_1 , бабуся вирішила, що заявниці необхідно зареєструватись у квартирі АДРЕСА_2 , і 26 січня 2015 року заявницю було знято з реєстрації в АДРЕСА_1 та зареєстровано в АДРЕСА_2 . Проживати ж вони з бабусею продовжували у квартирі АДРЕСА_2 .

Таким чином, упродовж усього життя ОСОБА_1 з бабусею ОСОБА_2 фактично проживали разом по день її (бабусі) смерті за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі АДРЕСА_1 вони з бабусею не жили, тому що ця квартира була у нежилому стані, там був навіть відключений газ, водою і електроенергією вони багато років не користувались.

Весь цей час бабуся піклувалась про заявницю, утримувала її, виховувала, дала їй гарну вищу освіту. У 2018 році заявник почала працювати у приватній фірмі, отримувала гідну заробітну плату і вже стала мати можливість допомагати бабусі. Крім того, вони з бабусею не тільки проживали разом та однією сім`єю за вказаною адресою, але й вели спільне домашнє господарство, у них був спільний бюджет, спільне харчування, вони разом купували майно для спільного користування, брали разом участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу у всьому.

З 2016 року бабуся заявниці почала хворіти. ОСОБА_1 піклувалась про бабусю, купувала ліки, готувала їжу, викликала лікарів, доглядала за бабусею. З кожним роком стан здоров`я бабусі погіршувався, вона потребувала постійного догляду від онуки, у зв`язку з чим заявниця працювала вдома дистанційно, бо останнім часом бабусю не можна було залишати одну. Заявниця піклувалась про бабусю та доглядала за нею до останнього часу її життя, намагалась робити усе можливе, щоб вона отримувала правильне і своєчасне лікування та догляд. Коли заявниці необхідно було на короткий час відлучитись, щоб купити ліки та продукти, з бабусею залишались її друзі.

У разі необхідності заявниця викликала до бабусі сімейного лікаря або швидку допомогу, яка, до речі, здійснювала виїзд до ОСОБА_7 саме за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать долучені до заяви довідки Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради». Також у виписці з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 , виданої Міською клінічною лікарнею № 16 м. Дніпро, зазначена адреса її проживання АДРЕСА_2 .

Після смерті бабусі заявниця займалась усіма питаннями, пов`язаними з її похованням.

З метою оформлення спадщини після померлої бабусі ОСОБА_1 , вважаючи, що вона фактично прийняла спадщину, 06 лютого 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецької В.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_7 . На підставі вказаної заяви нотаріусом 06 лютого 2024 року була відкрита спадкова справа № 71959017.

12 березня 2024 року з метою оформлення права на спадкове майно заявниця звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецької В.І. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті її бабусі ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Білецькою В.І. від 12 березня 2024 року було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії через те, що відсутні документи, що підтверджують факт прийняття спадщини відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України, так як заявниця у встановлений законом термін згідно ст. 1269, 1270 ЦК України не подала заяву про прийняття спадщини.

Нотаріусом також ОСОБА_1 було роз`яснено, що для оформлення спадкових прав необхідно в судовому порядку підтвердити факт її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки спадкодавець і спадкоємець зареєстровані за різними адресами, а інші спадкоємці спадщини не приймали.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ч. З, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В будь-якому іншому порядку виправити зазначене не має можливості. З огляду на зазначене, вирішити вказане питання для заявника в позасудовому порядку неможливо. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про спадщину, родинні зв`язки, утриманців і інш. у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим.

У відповідності 315 - 318 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами та перебування на утриманні, якщо вони мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення особистих немайнових чи майнових прав.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству і не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25 травня 1998 року) при постановлені рішення у справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат по даній категорії справ не застосовується.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожна особа має право на судовий захист.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» № 4451/70).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на володіння та розпорядження власністю тощо.

Таким чином, вбачається, що наявні розбіжності перешкоджають заявнику із оформлення зазначених вище документів, оскільки метою встановлення факту, що має юридичне значення є забезпечення можливості реалізації заявником гарантованого Конституцією України права на вільне володіння майном, виховання та утримання дітей, їх навчання, пересування, а також те, що іншого порядку та можливості встановити зазначені факти зараз у заявника немає.

Саме по собі не вірне тлумачення певних положень нормативних документів не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в свідоцтві, паспорті, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірних документах, довідках заявника та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавицею ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 2, 15, 16 ЦК України, ст. 3, 5 СК України, ст. 2, 4, 5, 10, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавицею ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -