ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року

м. Київ

справа № 757/25700/20

провадження № 61-8693св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення відсотків та трьох процентів річних.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та банком було укладено депозитний договір від 12 січня 2010 року № SAMDN0603, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 31 000,00 дол. США та депозитний договір від 08 січня 2013 року № SAMDN2603, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 25 000,00 дол. США.

Позивач вказував, що у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, його рахунки було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків.

З метою отримання належних йому коштів та нарахованих відсотків, 06 липня 2015 року ним до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Вказана заява отримана банком 08 липня 2015 року.

01 серпня 2015 року позивач до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Вказана заява отримана банком 03 серпня 2015 року.

Позивач вказував, що належні йому кошти (вклад та нараховані відсотки) банком виплачені не були.

У зв`язку з невиплатою банком йому коштів, позивач звернувся до суду із позовом та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року, в справі № 754/13058/15, йому були присуджені проценти, у розмірі 5 180,39 дол. США за договором від 12 січня 2010 року № SАМDN0603 (за період з 12 березня 2014 року до 22 лютого 2016 року) та 3 317,81 дол. США за договором від 08 січня 2013 року № SАМDN 2603 (за період з 08 березня 2014 року до 22 лютого 2016 року).

Зазначені вище, присуджені судом суми банк повернув ОСОБА_1 лише 13 грудня 2019 року.

Позивач вказував, що незважаючи на те, що він звертався до банку із заявами про розірвання депозитних договорів у 2015 році вони не були розірвані за цими заявами, виходячи з того, що відповідач не виконав умови цих договорів, не виплатив йому кошти на підставі цих заяв, тому вважати депозитні договори, з того часу, розірваними немає підстав.

Ураховуючи те, що депозитні договори діють до повного їх виконання сторонами та те, що позивачем заявлялися та судом розглядались періоди стягнення відсотків та трьох процентів річних до 22 лютого 2016 року включно, позивач вважає, що він має право на стягнення відсотків за вкладами та 3 % річних за період з 22 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року включно.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь:

- 13 654,44 дол. США не нарахованих відсотків за вкладом та 3 562,03 дол. США 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року за договором від 12 січня 2010 року № SAMDN0603;

- 8 617,81 дол. США не нарахованих відсотків за вкладом та 2 872,60 дол. США 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року за договором від 08 січня 2013 року № SAMDN2603.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 04 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року: за договором від 12 січня 2010 року № SAMDN0603 суму 3 % річних - 3 562, 03 дол. США; за договором від 08 січня 2013 року № SAMDN2603 суму 3 % річних - 2 872, 60 дол. США.

В іншій частині відмовив.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір в сумі 3 205,00 грн.

Вирішуючи поданий ОСОБА_1 позов у цій справі та стягуючи з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року за спірними депозитними договорами, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не виконав взятого на себе зобов`язання за депозитними договорами в частині повернення отриманих від позивача у справі коштів та не повернув їх у строки, визначені договором і тому банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки рішення ухвалене судом у спорі між сторонами було виконано в примусовому порядку лише 12 грудня 2019 року, тому саме до вказаної дати відповідач повинен сплатити позивачу 3 % річних.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимогах, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суд постановою від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині стягнення 3 % річних та суми судового збору скасував та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 22 червня 2017 року до 05 грудня 2019 року:

- 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу від 12 січня 2010 року № SAMDN0603 у розмірі 2 285,51 дол. США;

- 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу від 08 січня 2013 року № SAMDN2603 у розмірі 1 843,15 дол. США.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року залишив без змін.

Постанова суду мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року не врахував, подану відповідачем, заяву про застосування судом строку позовної давності. Тому, суд апеляційної інстанції, врахувавши дату звернення позивача до суду (22 червня 2020 року) та дату стягнення із рахунку відповідача на користь позивача грошових коштів (06 грудня 2019 року), апеляційний суд дійшов висновку, що саме за період із 22 червня 2017 року до 05 грудня 2019 року підлягають стягнення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, що складає 897 календарних днів.

Апеляційний суд не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги про те, що банк є неналежним відповідачем у цій справі, а належним є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за депозитними договорами, які є предметом спору у цій справі, та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за такими договорами, вказавши про те, що договори між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладені у письмовій формі, вони містять умову про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі. У матеріалах справи відсутні докази, що позивач надавав згоду на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим безпідставними є доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу та правомірності дій банку в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон».

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

13 червня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 263/11275/18, від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що 17 листопада 2014 року за оспорюваними договорами банківського вкладу змінено боржника з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», про що розміщено повідомлення на офіційному сайті банку. Позивач не надав письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому слід вважати, що переведення боргу здійснено за згодою кредитора. Форма вираження волі сторони через мовчання є певною альтернативою усній і письмовій формам. Згода кредитора не є необхідним елементом договору про переведення боргу та не може впливати на його дійсність. Така згода може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. Банк не є належним відповідачем у справі.

Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не є нікчемним чи недійсним, як його по-різному трактують суди при розгляді подібних справ. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно (за власною ініціативою) за відсутності відповідного позову. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Доводи інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Дугінова Д. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.

У вересні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

У жовтні 2023 року від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Вказане клопотання мотивовано тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а саме кваліфікації наслідків укладення угод між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу за договорами банківських вкладів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між позивачем та відповідачем було укладено депозитний договір від 12 січня 2010 року № SAMDN0603, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 31 000,00 дол. США, та депозитний договір від 08 січня 2013 року № SAMDN2603, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 25 000,00 дол. США.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 06 липня 2015 року позивач до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) відправив заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Вказана заява була отримана відповідачем 08 липня 2015 року.

01 серпня 2015 року позивач до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) повторно направив заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Вказана заява була отримана відповідачем 03 серпня 2015 року.

Незважаючи на це, належні позивачу кошти (вклад та нараховані відсотки) банком не були видані.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в справі № 754/13058/15, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнено заборгованість:

- за договором від 12 січня 2010 року № SАМDN0603 у сумі 36 180,39 дол. США, яка складається із заборгованості за вкладом у сумі 31 000,00 дол. США, за процентами у сумі 5 180,39 дол. США та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 20 897,09 грн (за період з 12 березня 2014 року до 22 лютого 2016 року);

- за договором від 08 січня 2013 року № SАМDN2603 у сумі 28 317,81 дол. США, яка складається із заборгованості за вкладу в сумі 25 000,00 дол. США, за процентами у сумі 3 317,81 дол. США, та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 16 852,52 грн (за період з 08 березня 2014 року до 22 лютого 2016 року).

Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Зазначені вище присуджені судом суми були повернуті банком ОСОБА_1 13 грудня 2019 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині стягнення з банку на користь позивача 3 % річних, в іншій частині не оскаржується, а тому в неоскарженій частині в касаційному порядку не переглядається.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитами позивача на ТОВ ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договорами банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), щодо переведення богу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 263/11275/18, від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 263/11275/18 (провадження № 61-2979св20) зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України).

Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21 зазначено, що позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача. Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 Верховний Суд визначив, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 визначено, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в указаних постановах є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з рішеннями судів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення. Заявник у касаційній скарзі оспорює лише свій статус відповідача у справі, належність якого підтверджена судами обох інстанцій, проте не наводить підстав для скасування судових рішень по суті стягнення 3 % річних за статтею 625 ЦК України. В оскаржуваній частині позовних вимог апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив норе рішення, тому Верховний Суд залишає без змін постанову апеляційного суду в частині задоволення позову.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У жовтні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що існує виключна правова проблема щодо застосування статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України як підстави для встановлення нікчемності договору про переведення боргу (заміна боржника) за обставин укладення такого договору в письмовій формі проте за відсутності згоди кредитора на укладення такого договору.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд неодноразова вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Оцінюючи наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див.: постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).

Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми при тлумаченні положень статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України для оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора - клопотання банку не містить, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко