Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2024 Справа №607/25115/23 Провадження №2/607/739/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада про повернення дитини матері,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада про повернення дитини матері.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 26.12.2022 рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у неї відібрано її малолітнього сина ОСОБА_3 та опікуном призначено її старшого сина ОСОБА_2 , оскільки останній подав до суду відповідну позовну заяву.

Дане судове рішення вмотивовано тим, що з моменту початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, ОСОБА_4 перебував на повному утриманні свого старшого брата ОСОБА_2 та проживав з ним у місті Тернополі. На той час знаходження малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю у місті Харкові загрожувало його життю. Крім того, ОСОБА_4 потребував офіційного представництва та спеціальних умов для догляду, оскільки є дитиною з інвалідністю, а саме має діагноз епілепсія, генералізовані тонічні напади.

У свою чергу, ОСОБА_1 не мала змоги залишити м. Харків та виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки доглядала за хворою матір`ю ОСОБА_5 , 1950 року народження, що є особою похилого віку.

Крім того, переїзд ОСОБА_1 до іншого міста був ускладнений через те, що вона є інвалідом 2 групи.

На сьогоднішній день сімейні обставини змінилися, оскільки позивачу вдалось залишити місто Харків та 07.03.2023 виїхати до Німеччини, де вона зараз і проживає.

Разом з тим, ОСОБА_4 тепер також знаходиться з позивачем, з 10.06.2023 проходить навчання у середній школі в Німеччині та перебуває в безпеці, а тому на даний час відсутні будь-які перешкоди у здійсненні позивачем батьківських обов`язків.

Відповідні дані підтверджуються відмітками у закордонних паспортах позивача та ОСОБА_4 про виїзд за кордон, дозволами на проживання та довідками про місце проживання.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та ухвалити рішення про повернення їй неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого було відібрано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2022 року у справі № 545/1154/22.

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, однак представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без присутності їх представника за наявними матеріалами у справі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, через неявку всіх учасників справи.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду замінено первісного на належного відповідача та залучено до участі у справі третю особу.

Ухвалою суду матеріали справи направлено для надання письмового висновку.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26.12.2022 у справі № 545/1154/22, яке набрало законної сили 26.01.2023, ухвалено відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не позбавляючи її батьківських прав та на час відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначити опікуном його повнолітнього брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із даного судового рішення встановлено, що 01.03.2022 на повному утриманні ОСОБА_2 перебуває його малолітній брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, після 24.02.2022, останні були змушені покинути місце свого мешкання, що розташоване у м. Харкові, до початку війни, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав окремо з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є братами, які мають спільну матір, але різних батьків.

Згідно із свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 03.11.1988, на момент народження ОСОБА_2 , його мати позивач мала прізвище « ОСОБА_6 ».

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 24.11.1995, прізвище позивача змінено на « ОСОБА_7 ».

Судом встановлено, що державна реєстрація народження ОСОБА_3 проведена згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08.03.2023 № 239, малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 залишила м. Харків і 07.03.2023 виїхала в Федеративну Республіку Німеччина, про що свідчить відмітка про виїзд в паспорті громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий 11.01.2023 органом 6311.

30.04.2023 малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з опікуном ОСОБА_2 також виїхав в Федеративну Республіку Німеччина, що підтверджується відміткою про виїзд в паспорті громадянина України ОСОБА_3 для виїзду за кордон НОМЕР_4 , виданий 20.01.2023 органом 6316.

Позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 зареєстровані та проживають разом з 31.05.2023 за адресою АДРЕСА_1 , що стверджується відповідними дозволами на тимчасове проживання YZJWJ8RGH та YZJWNX94W, а також підтвердженнями реєстрації, видані 31.05.2023 Відділом реєстрації актів громадянського стану міста Хайденхайм-ан-дер-Бренц Федеративної Республіки Німеччина.

З 10.07.2023 ОСОБА_8 навчається у середній школі міста Хайденхайм-ан-дер-Бренц Федеративної Республіки Німеччина, що стверджується довідкою про відвідування школи, виданої 25.07.2023 Початковою та середньою школою району Шнайтхайм.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що обставини, які були причиною відібрання від неї дитини, усунені, зокрема, вона залишила м. Харків та виїхала в Федеративну Республіку Німеччина. На сьогоднішній день сімейні обставини змінились і дитина проживає разом з позивачем, а тому на даний час будь-які перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 батьківських обов`язків стосовно малолітнього ОСОБА_3 відсутні, оскільки мати забезпечила дитину усім необхідним для повноцінного проживання та всебічного розвитку, відтак, є усі підстави для повернення їй дитини.

Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Таким чином, обставини, які стали підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав на даний час відсутні.

06 березня 2024 року на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 383 від 06.03.2024 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо повернення матері дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого вбачається, що опікун малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , 22.02.2023 звернувся з заявою про відсутність заперечень щодо повернення дитини матері та надав докази, які підтверджують належні умови проживання, участь матері у вихованні дитини, всебічному розвитку ОСОБА_4 та підтримує бажання ОСОБА_1 повернути їй на виховання малолітнього, оскільки виховання дитини матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини. Відтак, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради від 23.02.2024 № 124, орган опіки та піклування вважає доцільним повернення матері ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, на сьогоднішній день неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно перебуває під фактичною опікою позивача.

За вказаних обставин, оцінивши комплексно прагнення матері та дитини, врахувавши обставини життя кожного, можливість створення позивачем належних умов проживання та виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її прагнення забезпечити догляд та виховання дитини, організувати своє повсякденне життя та забезпечити благополуччя дитини, а також враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що умови, які стали підставою для ухвалення рішення про відібрання дитини від позивача на час розгляду справи, відпали.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити, шляхом повернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого було відібрано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2022 року у справі № 545/1154/22.

Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір.

За вказаних обставин, зважаючи на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, слід з відповідача на користь позивача стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та 50 відсотків судового збору повернути позивачу з державного бюджету.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 141, 142, 258, 259, 264, 265, 273, 282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 170 Сімейного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада про повернення дитини матері.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого було відібрано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2022 року у справі № 545/1154/22.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) судового збору, сплаченого згідно квитанції ID: 1490-1301-9722-2118 від 14.12.2023, виданої АТ «Таскомбанк».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце проживання АДРЕСА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 34334305, місцезнаходження вул. Листопадова, буд. 5, м. Тернопіль.

Повний текст рішення суду складено та підписано 21 березня 2024 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко