Справа № 946/4589/20
Провадження № 2/946/222/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі: Тюміній О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

28.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом, яким просить (з урахуванням уточнення від 21.04.2021 а.с. 144-146 т. 1): стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 45000 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3% річних в сумі 4057,40 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір в сумі 10510 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір за забезпечення позову в сумі 420,40 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 04.08.2005 року між ним та ОСОБА_4 був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння, що розташований по АДРЕСА_1 , з сумою оплати 50000 грн. Зазначений договір купівлі-продажу рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (справа №2- 6033/2005) був визнаний дійсним. В цей же день, 12.08.2005 року відповідач отримала від ОСОБА_1 40000 доларів США в рахунок застави за магазин, що належав ОСОБА_4 (її матері), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що було складена розписка про отримання вказаних грошових коштів. При оформлені розписки та отриманні грошових коштів, відповідач діяла на підставі довіреності №2595 від 11.06.2003 року. Також, відповідно до умов викладених в розписці про отримання вказаних грошових коштів, відповідач зобов`язувалась не оспорювати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (справа №2- 6033/2005), що було прийнято в цей же день. Окрім того, однією з умов, під яку надавались грошові кошти, була застава магазину строком не менше одного року, тобто до 12.08.2006 року, але після спливу цього строку договір вважався продовженим на невизначений строк за умови виплати процентів. В подальшому, оскільки відповідач не повернула отримані грошові кошти, нею була написана розписка від 01.04.2008 року про те, що сума отриманих нею грошових коштів збільшилась до 45000 доларів США за рахунок процентів. Зазначена розписка, від 01.04.2008 року також міститься, умова, що саме відповідач зобов`язується віддати борг, після чого позивач мав повернути магазин, що був оформлений на нього. Оскільки, відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2009 року позивачу було виділено в натурі 1/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 . Проте, відповідач не виконала зобов`язання, зазначені в розписках: не повернула отримані грошові кошти з відсотками, а також оскаржила рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2011, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (справа №2-6033/2005) про визнання договору дійсним, залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних справ від 14.12.2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (справа №2-6033/2005) про визнання договору дійсним, скасовано. В подальшому, після нового розгляду судом першої інстанції позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 , позивачу було відмовлено у задоволенні позову (рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015). Окрім того, відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 16.12.2015 також скасовано рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого 2009 року, позивачу було виділено в натурі 1/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволені вказаних позовних вимог. В подальшому, з метою захисту порушених прав, ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за вищезазначеними розписками (цивільна справа №500/2729/14-ц). В свою чергу, в рамках вищевказаної цивільної справи, ОСОБА_2 заявила до ОСОБА_1 зустрічну позовну вимогу про визнання договору недійсним. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.215 у задоволенні позовних та зустрічних позовних вимог відмовлено. Даним рішенням встановлено, що грошові кошти за розписками позивачем надавались ОСОБА_2 не на підтвердження договору позик, а пов`язані з переходом права власності та підтвердження розрахунку за магазин, розміщений АДРЕСА_1 . Також, встановлено, що договір (розписка) від 12.08.2005 року та розписка від 01.04.2008 року не складались під впливом обману з боку ОСОБА_1 . Після того, як судом встановлено, що зазначені грошові кошти, які передавались за розписками ОСОБА_2 були пов`язані з переходом права власності за магазин, позивачем було подано позов про стягнення коштів у порядку реституції та зобов`язання вчинити певні дії, в якому відповідачем за останніми уточненнями була спадкоємиця померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_3 . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року по справі №500/4441/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т.І., третя особа ОСОБА_2 , заявлені позовні вимоги задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто в порядку реституції 1201688 (один мільйон двісті одну тисячу шістсот вісімдесят вісім) грн. 69 коп., але в межах вартості 1/10 частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , отриманого ОСОБА_3 у спадщину від ОСОБА_4 . Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31.10.2018 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року по справі №500/4441/15 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного суду від 25.03.2020 року справа №500/4441/15-ц (провадження №61-48274св 18) задоволена частково. Верховний суд встановив, що висновок апеляційної інстанції був з порушенням норм матеріального права, а саме те, що реституція застосовується до нікчемних договорів, але сума реституції була встановлена відповідно до укладеного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі договору купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 з сумою оплати 50000 грн. За результатами розгляду усіх вищевказаних цивільних справ, судами встановлено факт отримання грошових коштів саме відповідачем ОСОБА_2 , проте як встановили суди у своїх рішеннях, правових підстав для отримання вказаних грошових коштів, відповідач не мала. Так, відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США, яка в подальшому збільшилась за рахунок відсотків до 45000 доларів США, вказана обставина підтверджується відповідними розписками, що сторонами не оскаржується. Разом з тим, відповідно до розписки від 12.08.2005 року підставу для отримання грошових коштів, зазначено перехід до ОСОБА_1 права власності на магазин за адресою: АДРЕСА_1 за відповідним рішенням суду. Також, відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської від 23.07.2015 року встановлено, що грошові кошти за розписками позивачем надавались ОСОБА_2 не на підтвердження договору позик, а пов`язані з переходом права власності та підтвердження розрахунку за магазин по АДРЕСА_1 . Проте, як встановлено судовим рішенням, (Постанова Верховного суду від 25.03.2020 року справа №500/4441/15-ц, провадження №61-48274св18) єдиним договором, що був укладений, хоча із порушенням діючого законодавства, є договір купівлі-продажу від 04 серпня 2005 року укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму 50000 грн. Саме на підставі вказаного договору було застосовано реституцію до правонаступника продавця ОСОБА_4 . Оскільки позивачем вичерпано усі можливі спеціальні способи захисту свого порушеного права та рішеннями судів встановлено обставини за сукупністю яких можна встановити, що отримані відповідачем грошові кошти були отримані нею без належних на то правових підстав. Окрім вищевикладеного, відповідач використовує безпідставно набуті грошові кошти. Таким чином, позивач вважає за необхідне стягнути 3% річних за останні 3 роки в сумі 4057,40 доларів США. Розрахунок за період з 21.07.2017 року по 21.07.2020 року на заборгованість в розмірі 45000 доларів США. Відсоток річних за 1097 днів становить 4057,40 доларів США (45000 х 3 х 1097/365/100).

28.07.2020 року цивільна справа в порядку ст. 33 ЦПК України розподілена та передана судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліну С.М.

03.08.2020 року до суду надійшла інформація з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області про реєстрацію місця проживання відповідача.

Ухвалою судді від 04.08.2020 провадження у справі відкрито в порядку загального провадження та розпочато підготовче провадження у справі.

Відповідачка надала заяву про відвід головуючому у справі.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року у відкритому підготовчому судовому засіданні заяву про відвід головуючому по справі задоволено та справу передано для визначення нового складу суду у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

29.01.2021 року цивільна справа в порядку ст. 33 ЦПК України повторно розподілена та передана судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Адамову А.С.

Ухвалою судді від 02 лютого 2021 року відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі.

Згідно відзиву відповідача ОСОБА_2 від 03.11.2020 (а.с. 52-56), заяви від 23.04.2021 (а.с. 153 т. 1) та відзиву від 11.05.2021р. (а.с. 156-160) на уточнену позовну заяву, відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.Вважає, що не можна погодитися із посиланням позивача на ст. 1212 ЦК України як на правову підставу для задоволення його позовних вимог. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 р. по справі № 211/5994/17 висловлено правову позицію, згідно з якою: «Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття манна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до та судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. В разі не укладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладалася розписка, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1212 ЦК України». Весь зміст уточненої позовної заяви ОСОБА_1 зводиться до наявності, як то принаймні вважає сам ОСОБА_1 , у них з ним правовідносин щодо купівлі чи застави 1/10 частини домоволодіння («магазину» за версією позивача), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що позивачем у даній справі не доведено безпідставності передачі їй грошових коштів за розпискою та неможливості усунення її, як позивач вважає, безпідставного збагачення за допомогою спеціальних способів захисту. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 сам зазначає, що грошові кошти у сумі 40000 доларів США були передані в рахунок оплати вартості магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі укладеного між позивачем та її матір`ю ОСОБА_4 договору купівлі-продажу даного магазину. Про пов`язаність даних грошових коштів із продажом магазину вказано й у договорі (який позивач іменує розпискою) від 12.08.2005р. та розписці від 01.04.2008р. А наявність між сторонами договірних правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України. Самі по собі посилання позивача на нікчемність договору купівлі-продажу від 04.08.2005р. даного висновку не спростовують, адже в силу правової позиції Верховного Суду, викладеної у вищевказаній постанові від 20.03.2019р. по справі №753/20633/15-ц, положення ст. 1212 ЦК України застосовуються лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Тоді як, якщо позивач вважає, що договір від 04.08.2005р. є нікчемним правочином, спеціальним засобом реституції у даному випадку є реституція (ст. 216 ЦК України). На правильність такого висновку вказує й правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2019р. по справі № 367/661/16-ц, відповідно до якої: «Суди невірно встановили правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки не врахували, що між ними наявні договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що виключає можливість застосування положення статті 1212 ЦК України. При цьому, у разі не укладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладався попередній договір, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього і ними є застосування положень статті 1212 ЦК України».Договір (розписка) від 12.08.2005 року та розписка від 01.04.2008 року не підписана ОСОБА_6 є проектом передбачуваних угод в майбутньому і тому там написано: "гроші беруться мною під проценти, під залог за продаж магазину". Грошей від ОСОБА_6 не отримувала, з ним у неї були відношення у сфері бізнесу. Про це заявлено нею та долучені докази в Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області при розгляді справи №500/27291/14, який прийняв рішення від 23.07.2015 року. При розгляді даної справи суд прийняв до уваги наявність третьої розписки від 15.08.2007 року, написаною власноруч ОСОБА_6 "отримав повний розрахунок 01.04.2007 року, відсотки в тому числі, по угоді за магазин», розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням суду №500/2729/14 в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовлено. Що стосується договору від 04.08.2005 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , то вона до нього ніякого відношення не має, як і її мати ОСОБА_4 , так як не підписували його і грошей не одержували. Позову про визнання дійсним або недійсним його ОСОБА_6 до ОСОБА_4 не заявляв і тому відповідних судових рішень немає. Ізмаїльський міськрайонний суд прийняв рішення в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове приміщення за вказаною адресою - відмовити (справа №1510/467/120). ОСОБА_6 вказує, що гроші видавав їй, ОСОБА_2 , по розписках не на підтвердження договору позики, а у зв`язку з переходом права власності та підтвердження розрахунку за магазин за адресою: АДРЕСА_4 (кут АДРЕСА_5 ), але ж ні вона, ні ОСОБА_4 ніколи не мали магазинів за указаною адресою, і тому відповідно не могли продавати та передавати ОСОБА_6 те, на що не мають права власності. Та й довіреність №2595 від 11.06.2003 року, про наявність якої заявляє ОСОБА_6 у справі №2/6033-05 - відсутня, жоден суд її не дослідив, як і сам договір в простій письмовій формі від 04.08.2005 року в справі № 2 - 6033/05 є її копія, яка не завірена судом, а рішення Ізмаїльським судом прийнято 12.08.2005 року, через 2 дні після подачі позову і без відома ОСОБА_4 . Також, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається та долучив безліч судових рішень, які до неї не мають ніякого відношення, так як вона не була відповідачем при розгляді судами цих справ. Єдине рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.2015 року (справа №500/2729/14), в якій вона була відповідачем за позовом ОСОБА_6 до неї про стягнення суми боргу за цими ж розписками (договорами) від 12.08.2005 року та від 01.04.2008 року - в позові відмовлено. Крім того, заявляючи вимоги про стягнення зазначеної суми з неї, ОСОБА_2 , позивач залишає поза своєю увагою той факт, що договір (іменований позивачем розпискою) від 12.08.200 р. вона підписала як представник своєї матері ОСОБА_4 на підставі довіреності, що відображено в тексті договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати, ОСОБА_4 , померла. Проте, вона, ОСОБА_2 , не є її спадкоємцем, що встановлено судами у справі № 500/4441/15-ц. При цьому, пред`явлення вимог саме до неї, позивач жодним чином не обґрунтував. Крім того, позивач жодним чином не обґрунтував пред`явлення до неї вимог про стягнення саме 45000 доларів США, тоді як у договорі від 12.08.2005 р., на який позивач посилається в обґрунтування вимог, зазначено про отримання від неї грошових коштів у сумі 40000 доларів США. Однак, постановою Верховного Суду від 25.03.2020р. вже було стягнуто 50000 грн. (переданих ОСОБА_4 при укладенні договору від 04.08.2005р.) зі спадкоємця ОСОБА_4 . З викладеного вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 в заявленій редакції є повністю необґрунтованими та не можуть бути задоволені. Також, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Якщо ОСОБА_1 вважає, що грошові кошти, які він просить стягнути з неї, передані без достатніх правових підстав, то про безпідставність такої передачі позивач повинен був знати з моменту такої передачі. А, отже, перебіг позовної давності розпочався з 13.08.2005р. й сплив 13.08.2008р. Навіть якщо розглядати розписку від 01.04.2008р. як дію, що свідчить про визнання боргу, що є підставою для переривання строків позовної давності, то в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. А, отже, строк позовної давності навіть у такому випадку, сплив ще 01.04.2011р. Як зазначає сам позивач і зазначено вище у цьому відзиві, ОСОБА_1 неодноразово пред`являв до неї, ОСОБА_2 , позовні вимоги, за результатами розгляду яких отримував рішення про відмову у позові через недоведеність та необґрунтованість. Проте, неспроможність позивача довести свій позов належними доказами та обрати належний спосіб захисту своїх прав не може розглядатися як поважна причина пропуску строків позовної давності на майже 10 років. В силу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 19 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року визнано явку ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою.

Ухвалою суду від 07 червня 2023 року призначено по справі почеркознавчу експертизу та провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 26 вересня 2023 року відновлено провадження у справі у зв`язку із отриманням повідомлення про неможливість проведення судової експертизи через ненадання усіх необхідних для її проведення документів та квитанції про здійснення ОСОБА_2 оплати експертного висновку.

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно заперечень представника позивача від 07.03.2024 на клопотання про застосування строків позовної давності,позивач вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог. Так, відповідачкою подано заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи сплив строків позовної давності відповідачкою зазначено, що «перебіг строків позовної давності за розпискою від 12.08.2005 року розпочався саме з 12.08.2005 року та сплив 13.08.2008 року. Навіть якщо розглядати розписку від 01.04.2008 року, яка є продовженням договору (розписки) від 12.08.2005 року, як дію що свідчити про визнання боргу, що є підставою для переривання строків позовної давності, то в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. А отже, строк позовної давності сплив ще 01.04.2011 року». Проте, як вбачається із документу під назвою Договір від 12.08.2005 року, грошові кошти в розмірі 40000 доларів США отримувались під заставу магазину, право власності на який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 12.08.2005 року (справа № 500/2729/14-ц) визнано за ОСОБА_1 . Зазначені грошові кошти отримувались до 12.08.2006 року, однак зі спливом визначеного строку договір вважається продовженим на невизначений термін. Відповідно до умов розписки від 01.04.2008 року, яка є продовженням договору (розписки) від 12.08.2005 року - строк повернення грошових коштів в розмірі 45000 доларів США визначений настанням певною подією, а саме ОСОБА_2 зобов`язується повернути отримані кошти, після чого ОСОБА_5 зобов`язується повернути ОСОБА_2 магазин. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року по справі № 500/2729/14-ц було скасовано. 05.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 45000 доларів США. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.2015 року у справі № 500/2729/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 45000 доларів США та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, у задоволенні позовних та зустрічних позовних вимог відмовлено. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року по справі № 500/4441/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяни Іванівни, третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги задоволені частково. З ОСОБА_3 стягнуто у порядку реституції 1201688 (один мільйон двісті одну тисячу шістсот вісімдесят вісім) грн. 69 коп., але в межах вартості 1/10 частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , отриманого ОСОБА_3 у спадщину від ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою апеляційного суду Одеської області від 31.10.2018 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року по справі №500/4441/15 скасовано та прийнято нове рішення, за яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року (справа №500/4441/15-ц, провадження №61-48274св18) встановлено, що грошові кошти, які передавались за розписками, не були враховані у реституції, грошові кошти отримувались відповідачкою, але досі не повернуті останньою, що порушує майнові права позивача. Таким чином, саме зазначеним рішенням остаточно було визначено правову природу правовідносин, після ухвалення якого, 28.07.2020 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів. Таким чином виходячи з умов документу під назвою Договір від 12.08.2005 року та умов розписки від 01.04.2008 року, яка є продовженням договору (розписки) від 12.08.2005 року строк виконання зобов`язань відповідачкою визначений настанням певною подією, а отже початок перебігу строку позовної давності починається з моменту звернення ОСОБА_1 із вимогою про повернення грошових коштів.

Позивач в судове засідання від 07.03.2024 року не з`явився, проте його представник надав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримав з урахуванням наданих пояснень та доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, у тому числі 07.03.2024 року, не з`явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, проте свою позицію висловила у відзивах та у клопотанні про закриття провадження у справіза строком позовної давності.

Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання, у тому числі 07.03.2024 року, не з`явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, пояснення по справі не надала.

Крім того, до суду неодноразово поверталися конверти із судовими повістками про виклик до суду та іншими матеріалами із відмітками про відмову ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 від отримання судових відправлень. При цьому, згідно положень ч.9 ст.130 ЦПК України, особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

До того ж, згідно ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

До суду не надходили також й заяви від відповідача та третьої особи про зміну свого місця проживання/перебування.

Вказані дії/бездіяльність відповідача та третьої особи сприймаються судом як зловживання процесуальними правами та намаганням затягнути розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 12.08.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно якого, ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 за магазин, який належить ОСОБА_4 , її матері, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй згідно довіреності №2595 від 11.06.2003 року, грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, що еквівалентно 202000 грн., так як МБТІ відмовилось оформити для нотаріуса довідку-характеристику, було прийнято рішення суду від 12.08.2005 року про те, що ОСОБА_1 є власником даного магазину. ОСОБА_2 зобов`язується не оскаржувати рішення суду щодо власника магазину ОСОБА_1 . Дані гроші бралися ОСОБА_2 під залог магазину строком не менше одного року, тобто до 12.08.2006 року. За спливом цього строку, договір вважається продовженим на невизначений строк при умови виплати процентів відповідно договору. Гроші надалися ОСОБА_2 під 2,5% щомісяця. (а.с. 11 т.1).

01.04.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір (розписка), в якому зазначено, що ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші в розмірі 45000 доларів США під 2,5% щомісяця (без сплати боргу), так як 12.08.2005 року Ізмаїльським міськрайонним судом винесено рішення про визнання права власності на магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 (кут АДРЕСА_5 ), який належить на період 12.08.2005р. її матері ОСОБА_4 ОСОБА_2 зобов`язується віддати гроші повністю ОСОБА_1 , після чого він їй ( ОСОБА_2 ) поверне магазин, який оформлений на нього 12.08.2005 року за рішенням суду. Проценти за угодою на період 01.02.2008 віддала повністю ОСОБА_1 (а.с. 12 т.1).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року (справа №2-6033-2005) визнано договір купівлі-продажу 1/10 частини домобудівлі (магазину), що розташований по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсним та визнано за ОСОБА_1 право власності на /10 частини домобудівлі (магазину), що розташований по АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 (а.с. 13 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.07.2011 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року залишено без змін (а.с. 15- 16 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.12.2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2005 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27.07.2011 скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 17-18 т.1).

За наслідками нового розгляду, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015 року (справа №1510/467/12) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежиле приміщення АДРЕСА_1 відмовлено (а.с. 19 т. 1).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про повернення ОСОБА_2 отриманих в борг за вказаними вище розписками коштів з мотивів неповернення позики. Однак, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.2015 року (справа №500/2729/14-ц) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 3115782,68 грн. та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 12.08.2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 202000 грн. в еквіваленті 4000 доларів США та визнання недійсним договору займу від 01.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 45000 доларів США відмовлено (а.с. 23-24 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.07.2015 року (справа №500/2729/14-ц) залишено без змін (а.с. 61-62 т. 1).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що грошові кошти за розписками позивачем надавались ОСОБА_2 не на підтвердження договору позики, а пов`язані з переходом права власності та підтвердження розрахунку за магазин, та з цих підстав відмовлено у задоволенні позову про стягнення боргу.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення переданих ОСОБА_2 коштів в порядку реституції за нікчемним договором щодо переходу права власності на майно від 12.08.2005р.

За наслідками його розгляду, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року (справа №500/4441/15-ц) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у порядку реституції 1201688,69 грн., в межах вартості 1/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , отриманого ОСОБА_3 у спадщину від ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (а,с. 25-27 т. 1).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 31.10.2018 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року (справа №500/4441/15-ц) скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення коштів з ОСОБА_3 у порядку реєстуції та зобов`язання вчинити певні дії. (а.с. 26-34 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 постанову апеляційного суду Одеської області від 31.10.2018 в частині відмови у стягненні коштів скасовано, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року у цій частині змінено зменшено розмір суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у порядку реституції до 50000грн., але в межах вартості 1/10 частин АДРЕСА_2 , одержаних у спадщину, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 (а.с. 35-46 т. 1 ).

Вказаною постановою встановлено, що фактично, застосовуючи реституцію, суд першої інстанції виходив з умов документу під назвою «договір» від 12 серпня 2005 року щодо отримання ОСОБА_2 40000дол. США під заставу магазину; у цьому документі також зазначено, що зазначені кошти нею отримані під 2,5 % річних на строк до 12 серпня 2006 року, що не є притаманним для договору купівлі-продажу. Розписка від 01 квітня 2008 року, яку написала ОСОБА_2 , також містить зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 45000 доларів США. Як і в попередньому документі, у розписці відсутні будь-які умови про те, що ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_4 на виконання умов договору купівлі-продажу від 04 серпня 2005 року. Тимчасове надання коштів під проценти виключається у разі укладення та/чи виконання умов договору купівлі-продажу, який за статтею 655 ЦК України має передбачати передачу або зобов`язання передати майно у власність другій стороні (покупцеві), із зобов`язанням покупця прийняти таке майно і сплатити за нього певну грошову суму. За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 як спадкоємця ОСОБА_4 коштів у сумі, що значно перевищувала розмір, визначений умовами нікчемного договору купівлі-продажу.

Таким чином, рішеннями судів, що набрали законної сили, по справам №500/2729/14-ц та №500/4441/15-ц, які є обов`язковими для виконання, визначено, що ОСОБА_1 не може стягнути отримані ОСОБА_2 кошти ні як передані як за договором позики, ні як передані як плата за купівлю нерухомого майна, до того ж не може вказану суму отримати у якості реституції за нечинним договором від 12.08.2005р.

З вказаного випливає висновок, що позивачем були вчинені усі можливі способи захисту своїх порушених прав за допомогою інших позовних заяв, однак судові рішення по ним, вказують на те, що неможливо іншими способами поновити порушені права та усунути безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Та єдиним можливим способом захисту своїх порушених прав є заме звернення із даним позовом на підставі статті 1212 ЦК України.

Така позиція корелюється й з висновками Верховного Суду, які є обов`язковими для судів першої інстанції. Так, у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 р. по справі №211/5994/17 висловлено правову позицію, згідно з якою: «Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи та наявних судових рішень по іншим справам, позивачем були вчинені усі можливі способи захисту своїх порушених прав за допомогою інших позовних заяв, однак судові рішення по ним, вказують на те, що неможливо іншими способами поновити порушені права та усунути безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Станом на день ухвалення рішення, грошові кошти, що отримані за розпискою, знаходяться у відповідачки, докази повернення отриманих відповідачем коштів не надані.

До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, або якщо відповідна підстава згодом відпала.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.

Рішеннями суддів, які були досліджені судом та описані вище, встановлено, що гроші передавалися не за договором позики, а також встановлено, що гроші в розмірі 40000 доларів США за розписками передавалися й не на виконання договору купівлі-продажу майна, отже відсутні правові підстави для отримання вказаних коштів відповідачкою, а отже вона їх отримала безпідставно. На наявності будь-яких інших правових підстав сторони не наголошували. Усі можливі способи захисту своїх порушених прав позивач використав, що підтверджено відповідними рішеннями судів, однак можливості повернути передані відповідачці кошти окрім як в порядку ст. 1212 ЦК України у позивача немає. Отже для поновлення порушених прав позивача у повному обсязі є лише стягнення йому безпідставно набутих відповідачем коштів у розмірі 40000 доларів США в порядку ст. 1212 ЦК України.

Суд вважає, що розписка, укладена сторонами від 01.04.2008 року, підтверджує, що сума, яка була взята ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , не була відповідачем повернута позивачу. У розписці зазначено, що саме ОСОБА_2 взяла гроші у борг у ОСОБА_1 та саме в своїх інтересах, і нема посилань на те, що ОСОБА_2 діє від імені ОСОБА_7 , про передачу магазину. З розписки вбачається, що саме ОСОБА_2 поверне борг ОСОБА_1 . Крім того, на час надання ОСОБА_2 розписки у 2008р., нерухоме майно, про яке йшлось у ній не належало відповідачу на праві власності, а довіреність від іменні матері, копія якої є в матеріалах справі, вже була не дійсна, що виключає факт того, що ОСОБА_2 діяла не в своїх інтересах, а від імені ОСОБА_4 .

При цьому, судом не приймаються до уваги твердження відповідачки, що вказані кошти не можуть бути стягнуті саме з неї, так як розписки написані безпосередньо ОСОБА_2 , докази зворотнього суду не надані. Експертиза підпису, що була призначена судом, не була проведена, у тому числі з підстав неявки відповідача до суду та ненадання необхідних зразків підпису для її проведення, а також несплати рахунку на проведення відповідних експертних досліджень, що свідчить про зловживання процесуальними правами та подання клопотання про призначення експертизи лише з мотивів затягування розгляду справи. А отже вказаний факт трактується судом в бік доведення того, що розписки була написана та підписані саме ОСОБА_2 (що також відповідає положенням ст.109 ЦПК України).

До того ж, під час тривалого розгляду інших справ ОСОБА_2 не наголошувала на тому, що вказані розписки були написані та підписані не нею власноручно.

До того ж, як встановлено в постанові Верховного Суду від 25.03.2020 по справі №500/4441/15-ц, розписка від 01 квітня 2008 року, яку написала ОСОБА_2 , також містить зобов`язання повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 45000 доларів США. Як і в попередньому документі, у розписці відсутні будь-які умови про те, що ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_4 на виконання умов договору купівлі-продажу від 04 серпня 2005 року.

Отже встановлено факт отримання вказаних грошових коштів за розписками ОСОБА_2 в своїх інтересах.

Також, не можуть сприйматися твердження, що кошти були отримані в інтересах матері за купівлю-продаж магазину, так як судовими рішеннями встановлено, що договір купівлі-продажу є недійсним. Та передані за розпискою кошти не охоплюються правовідносинами купівлі-продажу нерухомого майна.

При цьому, суд вважає, що стягненню підлягає саме сума 40000 доларів США (а не 45000), так як саме ці кошти були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 за розпискою від 12.08.2005 року. Розписка від 01.04.2008 року підтверджує, що кошти не були повернуті ОСОБА_2 позивачу. Однак ця розписка складена не про нову передачу коштів, а з відсилкою на отримання коштів 12.08.2005р., в той час як розмір коштів, які передавалися 12.08.2005 року 40000 доларів США. Крім того, з пояснень сторін та з уточненої позовної заяви, вбачається, що сума 45000 доларів США була зазначена у зв`язку із додаванням невиплаченої суми процентів, визначених у розписці від 12.05.2005 року.

Однак, так як судовим рішенням було встановлено, що це не є правовідносинами позики, то таке додавання процентів до основної суми безпідставно отриманих коштів є необґрунтованим. Доказів передачі коштів у сумі 45000 доларів США суду не надано. А з огляду на те, що в цій частині розписка від 28.07.2008 суперечить розписці від 12.05.2005, саме якою й посвідчувався факт передачі коштів 12.08.2005, то суд приймає до уваги саме розмір коштів, визначений у розписці від 12.08.2005 тобто 40000 доларів США.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення переданих коштів, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 40000 доларів США.

Також не приймаються до уваги посилання відповідачки, що отримані кошти були повністю повернуті згідно розписки від 2007р., з огляду на те, що у наступному у 2008р. була складена розписка, якою ОСОБА_2 визнає факт отримання та не повернення нею коштів.

Судом також не приймаються твердження відповідачки, що вона була 12.08.2005р. на амбулаторному прийомі у лікаря в Одесі, а отже не могла отримати кошти, з огляду на те, що присутність у лікаря в м.Одеса не виключає отримання коштів у цей же день в м.Ізмаїл.

Щодо строків позовної давності за вказаними позовними вимогами, то суд звертає увагу на наступне.

Так враховуються судом твердження представника позивача щодо відсутності пропуску позовної давності з огляду на те, що виходячи з умов документу під назвою Договір від 12.08.2005 року та умов розписки від 01.04.2008 року, яка є продовженням договору (розписки) від 12.08.2005 року строк виконання зобов`язань відповідачкою визначений настанням певною подією, а отже початок перебігу строку позовної давності починається з моменту звернення ОСОБА_1 із вимогою про повернення грошових коштів.

Також, факт того, що позивачем не було пропущено строк позовної давності із зверненням до суду із вказаною заявою, підтверджується тим, що лише після рішення Верховного Суду від 25.03.2020 року по справі №500/4441/15-цостаточно була визначена правова природа спірних правовідносин та неможливість усунення безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача за допомогою інших, спеціальних способів захисту, вичерпний перелік яких було вжиті раніше позивачем. Після чого, 28.07.2020року ОСОБА_1 було подано даний позов до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) ст. 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Доводи про те, що припис частини другою статті 625 ЦК може бути застосований судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, не береться до уваги, бо ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом й у постанові від 20.03.2019р. по справі №753/20633/15-ц.

Враховуючи, що відповідачем сума основного боргу у розмірі 40000 доларів США не повернута, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3% річних (за час прострочення) в частини суми 3606,58 доларів США є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За правилами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ; адреса проживання: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_9 ) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 40000 (сорок) тисяч доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 3% річних в сумі 3606,58 (три тисячі шістсот шість) доларів США 58 центів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКГІП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 9353 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят три) грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за забезпечення позову в сумі 374 (триста сімдесят чотири) грн. 16 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.03.2024р.

Суддя: А.С.Адамов