ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/6821/23
Номер провадження 22-ц/818/1136/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача Заярного О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в складі судді Власової Ю.Ю. у справі № 953/6821/23 за позовом ОСОБА_2 до Державного біотехнологічного університету про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовною заявою до Державного біотехнологічного університету (далі - ДБТУ) про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала у гуртожитку АДРЕСА_1 .

Починаючи з квітня 2022 року виплата заробітної плати припинилась, хоча вона продовжувала виконувати трудові обов`язки.

Восени 2022 року працівник бухгалтерії Державного біотехнологічного університету в усній формі повідомив, що наказом від 31 березня 2022 року призупинено із працівниками дію трудових договорів. Вищевказаного наказу від 31 березня 2022 року та повідомлень від роботодавця щодо призупинення трудових відносин вона не отримувала, продовжувала виходити на роботу та виконувати свої функції як і інші працівники.

Також зазначала, що на її звернення щодо обліку робочого часу Державний біотехнологічний університет не заперечував того факту, що працівники вказаного гуртожитку продовжували працювати у період квітень 2022 рік - лютий 2023 рік.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила стягнути з Державного біотехнологічного університету заборгованість із виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 рік.

У вересні 2023 року Державним біотехнологічним університетом подано відзив, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що наказом № 01-01/74 від 31 березня 2022 року (пункт № 536 Додатку № 1) у зв`язку з неможливістю виконання трудових обов`язків, дія трудового договору із ОСОБА_2 була призупинена з 01 квітня 2022 року на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом № 06-08/97 від 19 квітня 2023 року позивачку було звільнено з роботи з 28 квітня 2023 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи, відповідно до вимог ст. 47, 116 КЗпП України, з ОСОБА_2 було проведено повний розрахунок та виплачені всі належні виплати.

Неможливість виконання Позивачкою своєї роботи та обох сторін виконувати свої обов`язки, передбачені трудовим договором, були зумовлені саме характером трудової функції, яку виконувала ОСОБА_2 Призупинення дії трудових договорів з працівниками, в тому числі і з Позивачем було зумовлено міркуваннями безпеки, оскільки гуртожиток АДРЕСА_2 на час прийняття наказу про призупинення дії трудових договорів, знаходився у зоні активних бойових дій та обстрілів.

Наказ про призупинення трудових відносин через керівника структурного підрозділу, доведений до працівників, визначених у відповідному додатку до цього наказу всіма можливими доступними засобами (повідомлення у мессенджерах, електронна пошта тощо), що відповідає закону. Крім цього на виконання пункту 3 наказу, його текст додатково було опубліковано на офіційному сайті університету.

Факт повідомлення коменданта ОСОБА_3 та працівників гуртожитку № 7 про призупинення дії трудових договорів також встановлено рапортом директора студмістечка ОСОБА_4 , складеним 01 квітня 2022 року.

Будь-яких приписів Державної служби України з питань праці стосовно скасування Наказу про призупинення трудових відносин в цілому або в частині можливого порушення прав Позивачки не видавалося та на адресу університету не надходило, вказаний наказ у судовому порядку також не оскаржувався та є чинним.

Починаючи з квітня 2022 року було припинено трудову діяльність працівників закладу і саме з цього часу позивачка була обізнана про порушення її трудових прав, проте із позовом до суду звернулася лише у серпні 2023 року. Отже, ОСОБА_2 пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Про вірогідне порушення своїх трудових прав вона мала дізнатися ще у травні 2022 року, а також, зважаючи, що норма закону, яка обмежує строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати набула чинності з 19 липня 2022 року, то останнім днем строку звернення до суду є 20 жовтня 2022 року. Проте, позов подано у серпні 2023 року та клопотання про поновлення строку заявлено не було.

20 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обставини, які стали підставою для звернення до суду виникли до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а тому суд першої інстанції безпідставно застосував вимоги зазначеного закону, чим порушив положення статті 58 Конституції України щодо зворотньої дії закону у часі.

Навіть якщо погодитись з позицією суду першої інстанції відносно застосування тримісячного строку для звернення до суду, то такий строк має почати відліковуватись з моменту коли власник або уповноважений ним орган фактично розрахувався з працівником, тобто з 28 квітня 2023 року після звільнення та проведення з нею розрахунку.

Вперше позов був поданий до Київського районного суду міста Харкова 04 червня 2023 року, проте судом першої інстанції не було надано належної оцінки даному факту.

Також зазначала, що рапорт від 01 квітня 2022 року, відповідно до якого коменданта гуртожитку № 7 ОСОБА_3 було проінформовано про необхідність довести зміст Наказу про призупинення трудових відносин, не є належним доказом інформування про рішення керівництва.

Акт від 01 квітня 2022 року, який був наданий відповідачем, є неналежним доказом по справі, оскільки не містить підпису ОСОБА_3 , якого, нібито, зобов`язали довести інформацію до співробітників про призупинення трудових відносин з працівниками.

Для встановлення зазначених обставин існує необхідність допиту у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які б надали суду пояснення як саме та коли відбулось доведення змісту Наказу про призупинення трудових відносин, про що заявлено відповідне клопотання.

Також, ОСОБА_3 сам був позивачем у справі про стягнення заборгованості з заробітної плати за той же час.

Судом першої інстанції не було взято до уваги рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу (справа № 1-5/2012, рішення від 22 лютого 2012 року).

Предметом спору у даній справі є стягнення заробітної плати за час коли особа фактично працювала, проте не була повідомлена про призупинення трудових відносин з нею.

19 лютого 2024 року через підсистему «Електронний суд» Державним біотехнологічним університетом подано відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просило залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи позивачки про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 233 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 3 ЦПК України підлягають застосуванню.

Положення закону, чинні на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Таким чином до спірних правовідносин не можна застосовувати ст. 233 КЗпП України в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, оскільки ОСОБА_2 з позовом до суду до 19 липня 2022 року не зверталась. На час подання нею позовної заяви положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 № 2352-IX вже були чинні 13 місяців.

Закон в редакції на дату видання наказу Відповідачем про призупинення трудових відносин, не ставить можливість призупинення роботодавцем трудових відносин з працівником у залежність від повідомлення працівника про таке призупинення.

Чинним законодавством передбачено право роботодавця в односторонньому порядку призупинити трудові відносини, а працівнику право оскаржити цей наказ, яким працівник (апелянт у цій справі) не скористався.

Зазначає, що позивачка підміняє юридичні факти, з якими закон пов`язує відлік строку на звернення до суду, а також зазначає різні підстави для його відліку, з метою поставити під сумнів пропущення строку звернення до суду та скасування цілком законного і обґрунтованого судового рішення.

Вже в травні 2022 року ОСОБА_2 , своєчасно не отримавши заробітну платню за квітень 2022 року, могла дізнатися про можливе порушення її права на оплату праці. Також, як зазначала сама позивачка, вона контактувала з комендантом гуртожитку № 7 ОСОБА_3 та обговорювала з ним питання виплати заборгованості по заробітній платі, а у разі неотримання від нього чіткої відповіді, могла звернутися, в тому числі письмово, до керівництва для отриманням відповідної інформації.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_6 , який проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 06 грудня 2021 року ОСОБА_2 прийнято на посаду чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків Державного біотехнологічного університету (а.с.48).

Наказом Державного біотехнологічного університету № 01-01/74 від 31 березня 2022 року призупинено дію трудового договору з ОСОБА_2 з 01 квітня 2022 року (а.с. 50).

01 квітня 2022 року директором студмістечка ОСОБА_4 на ім`я в.о. ректора ДБТУ складено рапорт, відповідно до якого коменданту гуртожитку № 7 ОСОБА_3 було доведено зміст наказу 01-01/74 від 31 березня 2022 року та повідомлено про його обов`язок довести зміст цього наказу всіма можливими, доступними засобами працівникам гуртожитку (а.с.51).

01 квітня 2022 року директором студмістечка ОСОБА_4 , провідним фахівцем підрозділу внутрішнього аудиту ОСОБА_7 , комендантом гуртожитку № 3 ОСОБА_8 складено акт, відповідно до якого на виконання пункту 2 наказу в.о. ректора від 31 березня 2022 року № 01-01/74 «Про призупинення дії трудових договорів» було доведено до відома коменданта гуртожитку № 7 ОСОБА_3 зміст наказу та повідомлено його про обов`язок довести зміст цього наказу до співробітників, які працюють в гуртожитку № 7 та визначені у додатку № 1 до цього наказу, всіма можливими доступними засобами (повідомлення у месенджерах, електронна пошта тощо), згідно зі списком, в тому числі й ОСОБА_2 (а.с.52).

Наказом ДБТУ № 06-08/97 від 19 квітня 2023 року ОСОБА_2 звільнено з 28 квітня 2023 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.63).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Між тим, 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами 1 та 2 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Між тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 в межах даного провадження не оскаржує наказ про призупинення трудових відносин з нею, позовна заява не містить таких вимог. Доказів, що вказане питання вирішено в межах іншого провадження позивачкою не надано.

Оскільки трудові відносини з ОСОБА_2 було призупинено, вищевказаний наказ не скасовано та не визнано неправомірним, то підстави для нарахування та стягнення заробітної плати відсутні.

Доводи позивачки про фактичне виконання нею посадових обов`язків та недоведення до її відома наказу про призупинення трудових відносин не впливають на висновки колегії суддів про залишення позову без задоволення, оскільки стосуються правомірності наказу про призупинення трудових відносин з нею, який не є предметом даного судового розгляду та ОСОБА_2 наразі не оскаржено.

Щодо строків звернення до суду, то судова колегія виходить з такого.

Частина 2 статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, 19 липня 2022 року набув чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали частини 1 та 2 статті 233 КЗпП України, оскільки були викладені у наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити на підставі необґрунтованості позовних вимог; строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Між тим, розглядаючи спір, суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості із виплати заробітної плати за період з квітня 2022 по лютий 2023 роки, коли трудовий договір між Позивачем та Відповідачем був призупинений, є необґрунтованими. Проте, в порушення вимог закону, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову саме у зв`язку з пропуском строку звернення, а не у зв`язку з необґрунтованістю, а тому рішення суду підлягає зміні в частині викладення мотивів залишення позову без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд фактично залишив апеляційну скаргу без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина