КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6231/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2024 року м. Київ

Справа № 752/17466/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року та на додаткове рішення від 09 червня 2023 року, ухвалені у складі судді Шролик І.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення заборгованості, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

встановив:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» грошові кошти в розмірі 97 552,32 грн., з яких 61 834 грн. - кошти сплачені за попереднім договором № 166ПП/07/2021 від 31 липня 2022 року, три відсотки річних - 1769,00 грн. та інфляційні втрати - 14 849,32 грн.; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 31 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» укладено попередній договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів № 166ПП/07/20, за умовами якого сторони взяли на себе зобов`язання укласти в термін з 32 по 34 тиждень вагітності основний договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів. На виконання умов договору ОСОБА_1 сплатила авансовий платіж в розмірі 61 834 грн.

14 січня 2022 року між сторонами укладено договір № 26Р/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт». Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів від 14 січня 2022 року позивачем сплачено грошові кошти в розмірі 19 100 грн.

09 березня 2022 року позивач надіслала на електронну адресу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» лист про ініціювання розірвання договору, оскільки пологовий будинок не може її прийняти та просила повернути сплачені кошти в розмірі 80 934 грн. Позивач народила дитину в Республіці Польща.

Для врегулювання спору у досудовому порядку позивач надсилала на електронну адресу пологового будинку заяву про повернення коштів. Також, 10 серпня 2022 року зверталася із письмовою заявою про повернення грошових коштів до генерального директора ТОВ «Пологовий будинок «Лелека». Однак, вимоги залишилися без задоволення.

04 листопада 2022 року позивач надіслала на адресу відповідача претензію про повернення коштів, однак станом на даний час відповіді не надано.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року про відкриття провадження по справі повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року справу передано для розгляду за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва за місцем знаходження відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 234 грн., з яких: 61 134 грн. - кошти сплачені за попереднім договором № 166ПП/07/2021 від 31 липня 2022 року та 19 100 грн. - грошові кошти сплачені за надання медичних послуг.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, генеральний директор ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» - Зукін В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та додаткове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, стало обставиною непереборної сили для ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків перед позивачем, за договором спостереження, оскільки будівля полового будинку зазнала обстрілів та значних пошкоджень у результаті проведення активних бойових дій, адже ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» територіально розташований в Пуща Водиця біля с. Горенка, м. Буча, м. Ірпінь, м. Гостомель, зокрема на кордоні проведення активних бойових дій. З 06.03.2022 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» вимушено призупинило роботу та не приймало пацієнтів до 01.09.2022 року включно.

Початок війни для пологового будинку став таким же неочікуваним, як і для кожного громадянина. З початку повномасштабного вторгнення пологовий будинок надавав медичну допомогу пораненим військовослужбовцям ЗСУ, територіальній обороні, мирним жителям, породіллям, новонародженим, десятки людей отримали притулок в пологовому будинку в якості укриття від ворожих снарядів, зокрема через що і була неодноразово обстріляна будівля пологового будинку.

Отже, відповідач вимушено з 06 березня 2022 року призупинив роботу через російську агресію (через обстріли снарядами), введенням воєнного стану на території України, що і є форс-мажорною обставиною. Разом з тим, під час обстрілу артилерією РФ будівля пологового будинку зазнала значних пошкоджень, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження за номером 0000456.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. зазначав, що розгляд даної цивільної справи не відноситься до категорії важких та через повномасштабне вторгнення приміщення ТОВ «Лелека» за адресою вул. Квітки Цісик, б. 56, зазнало значних пошкоджень та потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану. Через це у ТОВ «Лелека» виникло скрутне становище, що і спричинило несвоєчасне повернення сплачених позивачем коштів. У зв`язку з цим, враховуючи незначну складність справи, враховуючи конкретні обставини даної справи, критерії розумності, дійсності та необхідності наданого обсягу правничої допомоги, а також враховуючи фінансовий стан ТОВ «Лелека», вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції цілком відповідає сумі 3000 грн., а стягнена судом сума у розмірі 7000 грн. є значно завищеною.

З огляду на дію воєнного стану на території України та дію форс-мажорних обставин на весь період воєнного стану, про що безпосередньо вказано у листі ТПП України, що зобов`язання сторін подовжуються на цей період, та, відповідно, у особи, перед якою це зобов`язання має бути виконано (позивача), ще не виникло порушене право, та, відповідно, відсутні підстави для захисту порушеного права в судовому порядку. Тому ТОВ «Лелека» вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення та відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Дем`янова К.О. , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотримання норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Вказує, що обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання зобов`язань. Таким чином, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Однак, настання обставини непереборної сили не може бути підставою для звільнення особи від обов`язку повернути безпідставно збережені кошти, оскільки позивач не отримала передбачені договором медичні послуги та допомогу конкретного лікаря, за яку сплатила додаткові кошти.

Зазначає, що позивач так само, як і відповідач, при укладенні договору і сплативши 100 % передоплату за обрані послуги, жодним чином не могла передбачити, що залишиться без коштів, і без обраних послуг. Верховний Суд у справі № 910/9258/20 наголошує: «Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона повинна довести, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного випадку виконання зобов`язання». Крім того, лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач у своєму відзиві, не є законодавчо визначеною формою засвідчення форс-мажорних обставин. Таким документом є насамперед сертифікат ТПП України, при видачі якого в тому числі здійснюється аналіз щодо причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконувати зобов`язання та такими обставинами (Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні», Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Зважаючи на це, звернення до ТПП України для отримання відповідного сертифікату є необхідним задля засвідчення форс-мажорних обставин. Лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 за законодавчо встановленими критеріями не відповідає вимогам, що ставляться до сертифікатів про форс-мажор (приклад: судові рішення у справах № 910/4879/22, № 917/353/22, № 912/2427/21, № 902/88/22, № 914/675/22 та ін.).

Твердження відповідача про те, що нібито у позивача не виникало порушення права, у зв`язку із дією форс-мажорних обставин на території України є абсурдними, оскільки позивач уклала договір на конкретні медичні послуги, а саме: з ведення пологів (одноплідна вагітність) та додатково було сплачено за надання медичних послуг в пологах заздалегідь обраним провідним лікарем акушером-гінекологом. Сама сутність таких послуг як ведення пологів не може очікувати закінчення або відтермінування на час дії форс-мажорних обставин на території України.

Позивач народила дитину у іншому медичному закладі закордоном, що підтверджується копією свідоцтва про народження, що міститься у матеріалах справи, відповідач у свою чергу не виконав взяті на себе зобов`язання, за які отримав аванс, а тому право позивача порушене і підлягає відновленню.

Щодо додаткового рішення, вважає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву представника позивача та стягуючи витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн. із заявлених до стягнення 10 500 грн., керувався принципом законності, співмірності та справедливості. Згідно з ч. 9 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що попередній розрахунок судових витрат складає: витрати на правничу допомогу 2000 грн. на складання та направлення сторонам відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2021 року між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та ОСОБА_1 укладено попередній договір № 166ПП/07/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), пакет «Комфорт», за умовами якого сторони зобов`язалися у термін з 32 до 34 тижня вагітності укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта, на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів прийнятих в Медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених договором та додатками до нього (а.с. 6-7).

Згідно з п. 1.4 договору, при підписанні попереднього договору пацієнт здійснює на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 61 834 грн, що дорівнює ціні/вартості послуг медичного закладу за основним договором (договором про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт».

Відповідно до рахунку - фактури № 61975 від 31 липня 2021 року, квитанції від 31 липня 2021 року та квитанції від 02 серпня 2021 року позивачем ОСОБА_1 сплачено грошові кошти за попереднім договором № 166ПП/07/2021 у розмірі 61 834 грн. (а.с. 21-22).

14 січня 2022 року між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» та ОСОБА_1 укладено договір № 26Р/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт», за умовами якого медичний заклад зобов`язався надати пацієнту медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта, на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатком до нього, а пацієнт зобов`язався прийняти медичну допомогу за даним договором та забезпечити її оплату у строк та спосіб, визначені даним договором.

Відповідно до п. 3.1 договору медичний заклад зобов`язаний надати якісну і кваліфіковану медичну допомогу пацієнту, в межах договору.

Також, 14 січня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів, за умовами якої медичний заклад за бажанням пацієнта призначає лікаря для індивідуального проведення пологів (а.с. 17).

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди, вартість даної послуги сплачується пацієнтом додатково в розмірі 19 100 грн., одноразово у формі 100 % передплати, в день підписання даної додаткової угоди.

Згідно з рахунком - фактурою № 70187 від 14 січня 2022 року позивачем ОСОБА_1 за додатковою угодою № 1 до договору про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів сплачено грошові кошти в розмірі 19 100 грн (а.с. 23).

Згідно з п. 9.1 договору № 26Р/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одно плідна вагітність) пакет «Комфорт», за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та на умовах цього договору.

Пунктом 11.2 договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами із врахуванням вимог п. 8.4. договору і діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до п. 10.1 договору визначено, дія договору може бути достроково припинена, зокрема, з ініціативи пацієнта, за умови письмового повідомлення медичного закладу шляхом написання заяви на ім`я головного лікаря медичного закладу із зазначенням причин розірвання договору. В такому випадку договір вважається розірваним через 5 робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення пацієнта, при цьому пацієнту, на його письмову вимогу, повертається сплачена за договором сума, за відрахуванням вартості фактично наданої медичним закладом медичної допомоги.

Відповідно до додатку № 4 до вищевказаного договору сторонами обумовлено перелік послуг, що входять до вартості пакету, які входять у предмет договору (а.с. 14 зворотна сторона).

10 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 зверталася до відповідача з заявою про повернення коштів (а.с. 24), а також 04 листопада 2022 року з претензією про повернення коштів на сумі 80 934 грн. (а.с. 18-19). Однак, кошти позивачу повернуті не були.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено та який діє на день ухвалення рішення.

У наданому листі Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Позивач ОСОБА_1 провела пологи в іншому медичному закладі за межами України. Згідно з повним витягом свідоцтва про народження № 0208051/00/АU/2022/300181, створеним ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Поляниця-Здруй Республіки Польща, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4 (а.с. 27-28).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідач добровільно не виконав умови договору в позасудовому порядку, сплачені позивачем кошти в обсязі ненаданих послуг не повернув. При цьому, умовами договору передбачено право позивача відмовитись від договору в односторонньому порядку, у такому випадку зобов`язання є припиненим, і пацієнту на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору. Позивач народила дитину в іншому медичному закладі. Надаючи оцінку аргументам представника відповідача щодо причин невиконання умов договору, суд погодився із тим, що таке невиконання могло бути наслідком поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку російської федерації. Суд також враховує, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити.

Разом з тим, у зв`язку з відмовою від договору і припиненням зобов`язання, позивач має право на повернення сплачених ним грошових коштів, що також передбачено умовами договору. В частині надання оцінки розміру коштів, які підлягають поверненню, суд вважав, що за попереднім договором № 166ПП/07/2021 від 31 липня 2021 року слід стягнути грошові кошти в розмірі 61 834 грн. та грошові кошти сплачені за додатковою угодою № 1 до договору про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів від 14 січня 2022 року в розмірі 19100 грн.

З огляду на заявлені позовні вимоги й наявність доказів звернення позивача з вимогою про повернення коштів лише 07 листопада 2022 року, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних - 1769,00 грн. та інфляційні втрати - 14849,32 грн. задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційне збільшення боргу за прострочення виконання зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягають, оскільки такі нарахування є мірою цивільно-правової відповідальності відповідача за порушення грошового зобов`язання, проте матеріали справи не містять доказів звернення до 07 листопада 2022 року позивача із вимогою про повернення коштів.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у стягненні трьох відсотків річних - 1769,00 грн. та інфляційних втрат - 14849,32 грн. позивачем не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення коштів відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин у викладеній частині застосовані правильно.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно зі ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Встановивши, що умовами договору № 26Р/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Комфорт» передбачено право позивача на розірвання договору (п. 10.1 договору) в односторонньому порядку, що тягне за собою припинення зобов`язань та повернення на вимогу пацієнта сплаченої ціни договору, та що позивач скористалась цим правом, а також те, що позивачем було направлено відповідачу досудову вимогу, яка останнім виконана не була, відповідач ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» не повернув ОСОБА_5 за її вимогою сплачені нею кошти, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 та стягнув з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 80 234 грн., з яких: 61 134 грн. - кошти сплачені за попереднім договором № 166ПП/07/2021 від 31 липня 2022 року та 19 100 грн. - грошові кошти сплачені за надання медичних послуг.

Надаючи оцінку доводам відповідача ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» щодо причин невиконання умов договору, суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини непереборної сили, відповідно до ст. 617 ЦК України, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Наявність форс-мажорних обставин у відповідача, не позбавляє позивача права на повернення сплачених нею грошових коштів з підстав припинення зобов`язання та ненадання відповідних послуг.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не було фізичної можливості надати послуги про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів, колегія суддів відхиляє, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються повернення коштів за сплачені та не надані послуги, а не відповідальності за невиконання договору в частині ненадання послуг з ведення пологів, тому такі кошти підлягають поверненню.

Розрахунок суми, стягнутої судом першої інстанції, відповідачем не спростовувався і зустрічного розрахунку не надавалося, а доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з огляду на положення п. 9.4 договору, згідно з яким війну та воєнні дії сторонами віднесено до форс-мажорних обставин, встановлення воєнного стану на території України та дію форс-мажорних обставин на весь період воєнного стану, про що безпосередньо вказано у листі ТПП України, звернення позивача до суду є передчасним у зв`язку з продовженням зобов`язань сторін на час дії форс-мажорних обставин та відсутністю порушеного права, - є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, Торгово-промислова палата України у своєму листі від 28 лютого 2022 вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Разом із тим, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22, стаття 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору. Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем не надано відповідних документів ТПП України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання внаслідок непереборної сили саме зобов`язання за укладеним сторонами договорами у вигляді повернення грошових коштів у зв`язку з неотриманням пацієнтом замовлених послуг у відповідача.

Крім того, відповідач посилається на загальний офіційний лист ТПП України від 28 лютого 2022 року та Закон України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», як на підставу настання форс-мажорних обставин, наслідком яких продовжується термін виконання зобов`язань.

Разом з тим, ч.1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Також, форс-мажорне застереження у пункті 9.5 договору містить вимогу про належне підтвердження настання для сторони форс-мажорних обставин.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, оскільки лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону та не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини, доводи апеляційної скарги про передчасність звернення позивача до суду та відсутність у неї порушеного права, а також щодо подовження зобов`язань сторін до закінчення дії форс-мажорних обставин, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/9258/20, суд посилався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачу коштів за договором, оскільки замовлені та оплачені медичні послуги позивач не отримала.

Посилання відповідача на значні пошкодження будівлі пологового будинку, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану, через що ТОВ «Лелека» опинилось у скрутному матеріальному становищі, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Щодо додаткового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції при визначені розміру компенсації позивачу витрат на правничу допомогу врахував заперечення представника ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» зазначені у відзиві, зокрема майновий стан відповідача, що пов`язаний із пошкодженням приміщення будівлі, вікон, обладнання через повномасштабне вторгнення військових Російської Федерації на територію України та було значно пошкоджено приміщення відповідача, що потребує значних фінансових витрат та зусиль для відновлення попереднього стану. Через воєнний стан в Україні, пошкодження обстрілами будівлю, у відповідача виникло скрутне фінансове становище, що й спричинило несвоєчасне повернення сплачених позивачем коштів. З метою недопустимості поставити відповідача у вкрай тяжке фінансове становище, що призведе до банкрутства, вважав доцільним зменшити компенсацію розміру витрат позивача на правничу допомогу.

Також, враховуючи категорію справи, яка не відноситься до категорії важких, обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, враховуючи розмір задоволених вимог 80 234 грн., керуючись принципом законності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача частину понесених витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги договір про надання професійної правничої допомоги № 03-04/11-2022 року від 04.11.2022 року; акт наданих послуг № 1 від 12.11.2022 року, в якому вказано вартість складання та подання до суду позовної заяви - 5000 грн.; акт наданих послуг № 2 від 03.03.2023 року, в якому вказано вартість складання та подання до суду відповіді на відзив - 3000 грн., акт наданих послуг № 3 від 16.05.2023 року, в якому вказано вартість участі в одному судовому засіданні - 2500 грн.; платіжні інструкції про сплату гонорару за договором № 03-04/11-2022 від 04.11.2022 року.

Згідно з платіжними інструкціями № від 17.11.2022 року, № @2PL119544 від 03.03.2023 року та № 136904854 від 16.05.2023 року позивач сплатила адвокату грошові кошти на загальну суму 10500 грн.

Враховуючи категорію справи, яка відноситься до незначної складності та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням наявності заперечень відповідача щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, висновок суду першої інстанції про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. є правильним, тому доводи апеляційної скарги колегія суддів також відхиляє.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваних рішень судом апеляційної інстанції не встановлено.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Дем`янова К.О., просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Відповідно до п. 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.»

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з актом наданих послуг № 4 від 31.07.2023 року до договору № 03-04/11-2022 року від 04.11.2022 року вказано вартість складання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2000 грн.

Оцінюючи обсяг робіт, що зазначений у акті наданих послуг № 4 від 31.07.2023 року колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. щодо таких робіт як відзив на апеляційну скаргу не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, адже відзив на апеляційну скаргу за своїм змістом є аналогічним відповіді на відзив на позовну заяву в суді першої інстанції.

Враховуючи, що вивчення матеріалів апеляційної скарги і доданих документів, підготовка і подання відзиву на апеляційну скаргу охоплюється такою послугою як складання відзиву на апеляційну скаргу, що складений адвокатом Дем`яновою К.О. на трьох сторінках, колегія суддів вважає, що вартість такої послуги в сумі 2000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, є значно завищеною та неспівмірною з реальним обсягом наданих послуг.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 червня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.