ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

секретар судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генріхівна, Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, треті особи: ОСОБА_3 , Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генріхівна, Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним ордеру, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г., Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що вона має у користуванні службову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Наприкінці вересня 2019 року до неї звернувся ОСОБА_1 з проханням звільнити вказану квартиру, оскільки він є новим її власником.

В подальшому позивачка дізналась, що 10 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було укладено договір купівлі продажу квартири, у якій вона мешкає.

Позивачка вважає вказаний договір купівлі продажу таким, що порушує її права та законні інтереси, оскільки вказана квартира перебуває у її постійному користуванні на підставі рішення Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради № 312 від 20 квітня 2007 року, та службового (спеціального) ордеру № 7 від 14 травня 2007 року.

Також позивачка вказує, що продаж приміщення було вчинено без проведення технічної інвентаризації, грошової оцінки вартості майна та без згоди Фонду Державного майна України.

Крім того, в ході судового розгляду справи позивачкою було встановлено, що ОСОБА_1 продав 1/2 частини спірного майна ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу № 3-775 від 09 вересня 2021 року.

Позивачка вважає, що ОСОБА_1 не мав право продавати частину спірної квартири, оскільки набув право власності на цю нерухомість у незаконний спосіб.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі продажу № 264/А від 10 вересня 2019 року, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим № 772 та застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір купівлі продажу від 08 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Бутовою А.Г. за реєстровим № 3-775, застосувати наслідки недійсного правочину.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, треті особи: ОСОБА_3 , Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г., Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним ордеру.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на моменту видачі ОСОБА_2 ордеру № 7 від 14 травня 2007 року, приміщення АДРЕСА_2 мало статус нежитлового, а відтак позивачка за первісним позовом не мала права на зайняття цього приміщення.

Також позивач за зустрічним позовом вказує, що Рішенням Дніпровської міської ради від 22 травня 2019 року № 28/45 Про зміни до Переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році, було вирішено виключити нежитлове приміщення АДРЕСА_2 з Переліку об`єктів нерухомості комунальної власності територіальної громади міста, які не підлягають приватизації.

Рішенням Дніпровської міської ради № 29/45 від 22 травня 2019 року «Про приватизацію об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 » було вирішено здійснити приватизацію спірного приміщення шляхом продажу на аукціоні.

В технічному паспорті на приміщення АДРЕСА_2 останнє значиться як нежитлове.

На підставі протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2019-07-21-000014-2, ОСОБА_1 був визначений переможцем, і з ним було укладено договір купівлі продажу № 264/А від 10 вересня 2019 року.

Позивач за зустрічним позовом вважає рішення Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 20 квітня 2007 року № 312 незаконним, оскільки ним оформлено передання у користування житлової квартири ОСОБА_2 , однак це приміщення на момент його передання у користування не було житловим, а також стосовно нього не ухвалювалось рішення виконавчого комітету районної у місті ради про включення до числа службових.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 20 квітня 2007 року № 312, визнати недійсним ордер Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 14 травня 2007 року № 7 серії № 3, що виданий ОСОБА_2 на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі продажу № 264/А від 10 вересня 2019, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 .. Визнано недійсним договір купівлі продажу від 08 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. Підстав для застосування наслідків недійсності правочинів не встановлено, а тому в задоволенні цієї вимоги суд відмовив.

При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що відомостей про зміну цільового призначення спірної нерухомості в період з 01 березня 2007 року по 31 грудня 2012 року матеріали інвентаризаційної справи не містять. Апелянт вказує, що у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 квітня 2019 року зазначено, що територіальна громада м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . Вказане свідчить, що спірна нерухомість є нежитловим приміщенням, а тому правових підстав для надання ордеру ОСОБА_2 та її вселення не було. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції, встановлюючи порушення укладеними договорами прав ОСОБА_2 на житло, а також її права права на приватизацію житла, вийшов за межі позовних вимог.

29 листопада 2023 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила оскаржуване рішення залишити без змін.

09 січня 2-024 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обгрунтованість рішення суду просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву Дніпровської міської ради та відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 . Рішенням № 44 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету КЖЕП №5 вирішено виділити службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , як робітнику КЖЕП № 5.

Відповідно до спеціального (службового) ордеру від 14 травня 2007 року ОСОБА_2 було надано у користування житлове приміщення житловою площею 14,8 кв.м., яке складається із однієї кімнати у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 20 квітня 2007 року № 312 затверджено протокол засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі, та вирішено надати гр. ОСОБА_2 службову житлову площу за місцем роботи, а саме, однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , площею 14.8 кв.м.

Встановлено, що позивачка вселилась у дану квартиру та проживає в ній по теперішній час.

Згідно довідки про склад сім`ї від 30 грудня 2015 року № 6630, виданої КП «Жилсервіс-2», ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і склад її сім`ї складає одна особа.

Вказане свідчить, що у всіх документах, якими оформлено передання квартири у користування ОСОБА_2 , вказана квартира значилась як «житлове приміщення».

При цьому, встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 06 вересня 2004 року № 2392 вирішено виключити квартиру АДРЕСА_3 з житлового фонду міста.

Тобто, існує певна неузгодженість актів Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради та Дніпропетровської міської ради з житлових питань, оскільки вищезгадана квартира на момент передання її у користування ОСОБА_2 мала статус нежитлового приміщення, що підтверджується також й технічною документацією (копією технічного паспорту на приміщення).

Встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Дніпровської міської ради з приводу виведення квартири з числа службових для реалізації права на приватизацію, однак в усіх випадках їй було відмовлено.

В подальшому рішенням Дніпровської міської ради від 22 травня 2019 року № 28/45 «Про зміни до Переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році, виключено з Переліку об`єктів нерухомості комунальної власності територіальної громади міста, які не підлягають приватизації, нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровської міської ради від 22 травня 2019 року № 29/45 здійснено приватизацію об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м., як такого, що включений до Переліку об`єктів майна, що підлягають приватизації в 2019-му році шляхом продажу на аукціоні.

Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону № UA-PS-2019-07-21000014-2 від 20 серпня 2019, ОСОБА_1 визнано переможцем електронного аукціону з продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 .

10 вересня 2019 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу № 264/А.

Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що продавець зобов`язується передати у власність покупцю, який став переможцем електронного аукціону без умов № UA-PS-2019-07-21000014-2, що відбувся 20 серпня 2019, об`єкт малої приватизації нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на балансі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, яке належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності.

Відповідно до п. 2.1. договору, покупець зобов`язаний сплатити 121 800, 00 грн. у повному обсязі за придбаний Об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору купівлі продажу.

Згідно приватизаційного платіжного доручення від 16 вересня 2019 року, ОСОБА_1 сплатив кошти у розмірі 121 800, 00 грн. на рахунок Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Згідно акту приймання передачі від 11 жовтня 2019 року, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , передано ОСОБА_1 .

Рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 46329192 від 05 квітня 2019 року, зареєстровано право комунальної власності на вищевказане нежитлове приміщення.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49317327 від 23 жовтня 2019 року, право власності на спірне приміщення зареєстровано до гр. ОСОБА_1

09 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу 1/2 частини спірного майна та проведено державну реєстрації права власності за останнім.

Встановивши, що процедура приватизації й відчуження майна проведена без повідомлення та згоди позивачки, як основного квартиронаймача, а також те, що їй не пропонувалось інше житло чи компенсація, суд вважав, що таке відчуження об`єкту нерухомості здійснено у протиправний спосіб, а тому наявні правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними. При цьому, суд виходив з відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків недійсного правочину.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, так як вони суперечать нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі№ 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша татті 13 ЦПК України).

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами Цивільно-процесуального кодексу України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Колегією суддів встановлено, що у даній справі відсутнє порушення прав позивачки оспорюваними договорами, оскільки вона не є власницею спірної нерухомості, а лише тимчасовий користувач службової квартири.

Позивачка ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові.

У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Встановивши, що позивачка як тимчасовий наймач квартири не наділена правом на оспорювання договорів купівлі-продажу, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

При цьому, суд апеляційної інстанції не наділений повноваження ми щодо залучення до участі у справі належного позивача, яким є територіальна громада в особі Дніпровської міської ради.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

При цьому, вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у їх задоволенні, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно норм ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним.

Зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Ордер видається для вселення виключно у вільне, житлове приміщення. Вселення у нежитлове приміщення не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент прийняття рішення про надання ОСОБА_2 ордеру на вселення у приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , таке приміщення було нежитловим, хоча в ордері значиться як житлове.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом у листопаді 2021 року, тоді як ордер було видано у 2007 році.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 не має права ставити питання про визнання ордеру недійсним, оскільки на момент видання ордеру його права та законні інтереси не були порушені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем щодо вимог про визнання ордеру недійсним.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання необґрунтованими позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування рішення Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 квітня 2007 року № 312, так як зовнішньою формою реалізації цього рішення є відповідний ордер, а рішення райради є актом індивідуальної дії, прийнятим на виконання владних повноважень, розраховане на одноразове застосування, і після його реалізації вичерпало свою дію.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду як на одну із підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову, пропуск ОСОБА_1 трирічного строку для звернення із позовними вимогами про визнання недійсним ордеру, з підстав наведених вище.

Доводи апеляційної скарги про те, що у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 квітня 2019 року зазначено, що територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , а тому правових підстав для надання ордеру ОСОБА_2 та її вселення не було, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи за зустрічним позовом та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки з якою погоджується й колегія суддів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині задоволених позовних вимог, як таке, що суперечить вимогам матеріального та процесуального законів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в редакції цієї постанови.

В зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2514,60 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2023 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генріхівна, Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними відмовити.

В іншій частині рішення залишити без мін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2514,60 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий А.П. Барильська

Судді Е.Л. Демченко

М.О. Макаров