Ухвала

Іменем України

15 березня 2024 року

м. Київ

справа № 759/1911/19

провадження № 61-1312ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Юровим Володимиром Петровичем , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у складі судді: Журибеда О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що на початку 2008 року до ОСОБА_1 підійшли ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та попросили її дозволити їм тимчасово проживати разом з сім`єю та зареєструвати їх та дітей в будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що в них виникли деякі проблеми.

В кінці літа 2008 року подружжя ОСОБА_3 попросило позивачку виділити їм для будівництва особистого житлового будинку та господарських будівель частину земельної ділянки, розміром 0,04 га по АДРЕСА_1 , яка знаходилась у власності позивачки, при цьому, обіцяючи позивачу постійну допомогу по господарству та в разі потреби грошову допомогу на ліки та продукти харчування. Після збору врожаю, позивач погодившись на прохання подружжя, разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відміряли приблизно 0,04 га на земельній ділянці площею 0,1 га, що належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обгородив цю частину земельної ділянки сіткою, яка за домовленістю призначалась для будівництва ними житлового будинку. Приблизно через неділю після зазначених подій до ОСОБА_1 підійшла ОСОБА_3 , та повідомила, що домовленість між ними щодо надання для будівництва частини земельної ділянки необхідно привести в правове поле та посвідчити нотаріальним договором, на що позивач погодилась. Відповідач самостійно домовилась з приватним нотаріусом КМНО Ткаченко Ю. В., як вона повідомила позивачу, про нотаріальне посвідчення договору про надання ОСОБА_1 . ОСОБА_3 для будівництва житлового будинку частини земельної ділянки, площею 0,04 га.

Для збору необхідних документів, відповідач брала з собою позивача, сама замовляла необхідні документи від імені позивача, а позивач тільки підписувала заявки на виготовлення необхідних документів, при цьому не читаючи їх змісту. 03 жовтня 2008 року відповідач разом з позивачем прийшли до офісу нотаріуса та відповідач зайшла в кабінет нотаріуса, а позивач залишилась чекати в коридорі. Через певний час відповідач покликала до кабінету позивача, зайшовши до кабінету, нотаріус повідомила, що необхідні договори готові і позивачу необхідно лише у вказаних нею місцях підписатись.

Позивачка вказувала, що підписуючи договори їх не читала та не знала, що підписує договір купівлі-продажу, а думала, що підписує необхідні договори для надання частини земельної ділянки для будівництва відповідачем житлового будинку та надає дозвіл на будівництво на її земельній ділянці будинку відповідачем.

Позивач зазначала, що не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку і спірний житловий будинок, а вони домовились саме про передачу в користування для будівництва жилого будинку частини своєї земельної ділянки. У жовтні 2018 року після конфлікту з приводу будівництва жилого будинку на виділеній частині земельної ділянки, чоловік відповідача надав позивачу ксерокопії оскаржуваних договорів та ознайомившись з ними позивач зрозуміла, що відповідач зі своїм чоловіком, скориставшись її довірою, під час укладання договорів її обманули. Отже, позивач мала волю на узаконення правовідносин з відповідачем, але не на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а на укладення договорів, які мають іншу правову природу та істотно інші умови.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В., зареєстрованого в реєстрі № 7915;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :75:196:0021, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В., зареєстрованого в реєстрі за № 7914.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивач просить визнати недійсним вищевказані договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вказані договори укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо змісту договору, прав і обов`язків сторін, оскільки вона вважала, що підписує договір для надання частини земельної ділянки площею 0, 04 га та надання дозволу на будівництво на її земельній ділянці будинку (договір суперфіцію). Також, позивач зазначила, що грошових коштів за продаж жилого будинку та земельної ділянки від відповідача не отримувала. Суд вважав, що ці доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не підтвердженні матеріалами справи. Посилання позивача та її представника щодо не укладення нею договорів купівлі-продажу, оскільки вона не читала зміст договорів перед підписанням, не можуть бути взяті до уваги, адже, як встановлено у судовому засіданні, перешкод для вивчення змісту документів їй ніхто не створював, підпис на документах належить їй;

відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу;

помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення);

якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини;

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не доведено факту укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з її боку. Так, договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки підписані позивачем та відповідачем у присутності нотаріуса, яким встановлено їх особи, перевірено дієздатність. Зміст договору свідчить про те, що нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст правочину і сторони були ознайомлені з природою договорів купівлі-продажу, тому заявлені позовні вимоги на підставі статті 229 ЦК України задоволенню не підлягають. Доказів протилежного позивачем не надано;

посилання позивача договори є недійсними, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведено;

надана позивачем документація про сплату житлово-комунальних послуг, жодним чином не підтверджують факт того, що спірний договір було укладено позивачем внаслідок помилки, а підтверджують той факт, що договір на постачання житлово-комунальних послуг був укладений з позивачем. Також є недоведеними твердження позивача про те, що грошові кошти за продаж квартири ним не отримувались. Інших доказів на підтвердження інших доводів позивача суду також не надано;

оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, тому питання щодо спливу позовної давності та застосування відповідних правових наслідків не вирішував.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними відсутні. Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

ОСОБА_1 23 січня 2024 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Юровим В. П. , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 11 грудня 2023 року).

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 05 лютого 2024 року ці недоліки було усунуто, зокрема, подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У клопотанні, яке подано на виконання ухвали Верховного Суду від 05 лютого 2024 року, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що до попередньої касаційної скарги не було додано ордеру, оскільки він подавався до апеляційного суду і підлягав обов`язковій реєстрації в єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Окрім цього, копію повного тексту постанови апеляційного суду, направлено представнику - адвокату Юрову В. П. лише 28 грудня 2023 року. На підтвердження указаних обставин суду надано: ксерокопію супровідного листа Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року про направлення Юрову В. П. на електронну пошту копії постанови від 06 грудня 2023 року; роздруківку з електронної пошти з листом від Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року; ксерокопію постанови Верховного Суду від 11 січня 2024 року; ксерокопію супровідного листа Верховного Суду від 17 січня 2024 року про направлення ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду України: від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16; від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц; від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Уточнена касаційна скарга мотивована тим, що:

жодних доказів отримання позивачем ОСОБА_1 грошових коштів за договорами купівлі-продажу відповідачем не надано;

суди не в повній мірі встановили всі обставини справи, що привело до ухвалення незаконних рішень та значного порушення як майнових, так і немайнових прав позивача, спричиненими їй незаконними діями відповідача та її чоловіка, внаслідок чого на старості років позивач змушена поневірятися, відвідувати різні установи з метою відновлення своїх прав;

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що схожі правовідносини були предметом спору на розгляді Великої Палати Верховного суду у справі № 369/11268/16-ц, якою було визначено, що відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України;

з матеріалів справи не вбачається наявність належних та допустимих доказів стосовно обізнаності позивача з для укладення оспорених правочинів та до часу, коли вона дізналася про факт порушення своїх прав, а саме коли чоловік відповідачки надав ксерокопії договорів купівлі-продажу 18 серпня 2018 року і тому підстав для застосування позовної давності немає;

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що не погоджується із застосуванням судами попередній інстанцій статей 16, 203, 215, 655 ЦК України, оскільки вони були ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин, які в силу суб`єктивних підстав зі сторони відповідача та її сім`ї, ставлять позивача в нерівне становище.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В., зареєстрованого у реєстрі № 1915,

У договорі купівлі-продажу жилого будинку від 03 жовтня 2008 року вказано, що:

продаж жилого будинку вчинено на суму 53 983 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення розрахунку за проданий жилий будинок в повному обсязі і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця (пункт 3);

продавець та покупець взаємно стверджували, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає їх дійсним намірам створити для себе відповідні юридичні наслідки (пункт 8);

особи, що підписали цей договір, стверджували один одному та повідомляли усім зацікавленим у тому особам, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними згідно зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску, договір укладається на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин, правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним), питання які не урегульовані у цьому договорі, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 12);

цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаріуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, видається покупцю. На прохання продавця, їй видано нотаріальну засвідчену копію цього договору (пункт 16).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 6593646 від 03 жовтня 2008року: найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - будинок, за адресою АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_3

03 жовтня 2008 року, між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю. В., зареєстрованого у реєстрі № 1914, відповідно до пункту 1 якого продавець, без будь-якого до того примусу, як фізичного так і морального, продав, а покупець, купила земельну ділянку АДРЕСА_1 . Земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку. Загальна площа земельної ділянки становить 0,1000 га. Кадастровий номер земельної ділянки :75:196:0021. Опис меж земельної ділянки: від А до Б землі гр. ОСОБА_5 , від Б до В - землі гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , від В до Г - землі загального користування (АДРЕСА_2), від Г до Д - землі гр. ОСОБА_1 , від Д до А - землі гр. ОСОБА_8 (а.с.19).

У договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 жовтня 2008 року вказано, що:

продаж земельної ділянки вчинено на суму 738 830 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання продавцем цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку за продану земельну ділянку в повному обсязі і відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця (пункт 3);

про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину (в тому числі, але не обмежуючись статтями 215-236 про недійсність правочину та правові наслідки недодержання сторонами вимог закону, статті 237-250 про порядок, умови та межі представництва стаття 319 про здійснення власником свого права власності, стаття 334 щодо моменту набуття права власності за договором, стаття 626 щодо поняття договору, стаття 640 щодо моменту кладення договору, статті 651-654 про підстави для зміни або розірвання договору та форму зміни або розірвання правочину, статей 655, 664, 680, 681 ЦК України про загальні положення про договір купівлі-продажу, відповідальність сторін, строки виявлення недоліків і пред`явлення вимогу у зв`язку з недоліками відчуженого товару, позовну давність до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару, статті 98-101 щодо права земельного сервітуту, стаття 125 щодо виникнення права власності на землю, стаття 130 ЗК України щодо покупців земель сільськогосподарського призначення, вимогам чинного законодавства щодо зміни цільового призначення земель, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб) виконавчому органові покупця та продавцеві нотаріусом роз`яснено (пункт 10);

цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаріуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, - видається покупцю. На прохання продавця, йому видано нотаріально засвідчену копію цього договору (пункт 14).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 6593706 від 03 жовтня 2008 року: найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - земельна ділянка, площа 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :75:196:0021, адреса АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_9 .

На підтвердження доводів, про те що позивач не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку та жилий будинок, позивач надала до суду лист Виконавчого органу КМР на звернення ОСОБА_1 № К-8210/1 від 05 лютого 2009 року, висновок № 1977 від 23 грудня 2008 року щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову, висновок начальника Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві від 25 жовтня 2018 року.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 18 грудня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, про те, що ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволоділа належним ОСОБА_1 майном, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, номер кримінального провадження: 0010057.

Суди встановили, що в матеріалах справи наявні рахунки про сплату житлово-комунальних послуг по АДРЕСА_1 , платником в яких зазначено ОСОБА_1 за період з 2014 року по 2015 року. Також, в матеріалах справи наявні квитанції про сплату земельного податку з фізичних осіб по АДРЕСА_1 , платником яких є ОСОБА_3 .

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 986590 від 19 лютого 2009 року вказаний державний акт видано ОСОБА_3 на підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 жовтня 2008 року № 1914 (ВКТ № 660844), земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 .

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що підстави для визнання договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 03 жовтня 2008 рокунедійсними відсутні, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду України: від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16; від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц; від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Юровим Володимиром Петровичем , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков