Номер провадження: 22-ц/813/621/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області Фесенко Анни Романівни, Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області про визнання дій протиправними та відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеського апеляційного суду, прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області Фесенко Анни Романівни, Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області, в якому просив стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Одеського апеляційного суду 600 000 грн, на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій суддів Одеського апеляційного суду при відмовленні у відкритті апеляційного провадження. Також просив стягнути з прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області ОСОБА_2 на його користь 1 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 11 жовтня 2019 року прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 Фесенко А.Р. подано до Приморського районного суду м. Одеси клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою в Одеському слідчому ізоляторі. Рішенням суду першої інстанції продовжено позивачу строк тримання під вартою. Захисником ОСОБА_1 подано до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 року у справі №522/13084/19.

28.10.2019 Одеським апеляційним судом ухвалено рішення про відмову у відкритті провадження у справі №522/13084/19 за вказаною апеляційною скаргою. Не погоджуючись із вказаним рішенням Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, позивач подав касаційну скаргу до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, в якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити справу на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 11 березня 2020 року Верховним Судом прийнято постанову, якою задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 ..

У зв`язку із скасуванням Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання відшкодування шкоди від держави внаслідок постановлення судом апеляційної інстанції незаконного рішення, і, як наслідок, втрату заробітку та інших грошових доходів, які позивач втратив внаслідок незаконних дій Одеського апеляційного суду при відмовленні у відкритті апеляційного провадження у розмірі 50 000 грн, за кожен місяць перебування позивача під вартою, починаючи з 28 жовтня 2019 року по теперішній час.

Крім того, позивач вважає, що внаслідок протиправних дій Одеського апеляційного суду йому завдано моральну шкоду, у зв`язку із перебуванням під вартою та погіршенням стану здоров`я, душевними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача: щоденні думки, переживання та спогади про наслідки події, страх можливого повторення подій, тривога, постійний фізичний біль, спричинений психологічною травмою, обмеженість в пересуванні і виконанню своїх планів та обов`язків. В подальшому, як зазначає позивач, він змушений буде проходити лікування та пройти довготривалу реабілітацію, що негативно вплине на працездатність та заробіток. Крім того, внаслідок утримання під вартою позивач постійно знаходиться в постійному емоційно-напруженому стані, так як у нього порушено звичний ритм життя. Зважаючи на відмову суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, позивач змушений додатково витрачати час та кошти для захисту своїх інтересів, а саме звернення за правничою допомогою до адвоката та звернення до суду. З урахуванням зазначеного, позивач оцінює завдану моральну шкоду у сумі 1 000 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2020 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду відмовлено, в іншій частині прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області Фесенко Анни Романівни, Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області про визнання дій протиправними та відшкодування майнової та моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву прокурор ОСОБА_2 заперечувала в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначено, що в цивільному судочинстві прокурор місцевої прокуратури не може виступати відповідачем за позовом сторони у кримінальному провадженні, крім того довіреності на представництво органу прокуратури не можуть видавати керівники місцевих прокуратур через те, що не є юридичними особами.

У відзиві на позовну заяву представник Кабінету Міністрів України заперечував в задоволенні позову, та вказував, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі в зв`язку із тим, що шкода позивачу заподіяна рішенням судді, щодо якого, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 повинен був звертатися із відповідною скаргою до Вищої ради правосуддя в порядку статті 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, та доказів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його житті, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

У відповіді на відзив прокурора ОСОБА_2 , представник позивача вказував, що саме за діяльності прокурора ОСОБА_2 постановлено Одеським апеляційним судом рішення від 28.10.2019, яке у подальшому скасовано Верховним Судом. При цьому, представник позивача зазначає, що прокурор ОСОБА_2 є належним відповідачем, так як є припущення вважати, що ця особа є носієм спірного права або охоронюваного законом інтересу.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток-повідомлень. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Позивачу ОСОБА_1 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на адресу місця його перебування, яка вказана ним особисто в апеляційній скарзі та на адресу місця його реєстрації, згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не надав відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судова повістка-повідомлення про судове засідання була направлена ОСОБА_1 листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну його адресу, яку він самостійно зазначив як адресу листування, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» стягнути на його користь з держави Україна моральну шкоду у розмірі 600 000 грн, в якості відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій суддів Одеського апеляційного суду при відмовленні у відкритті апеляційного провадження. Також просив стягнути з прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 прокуратури Одеської області ОСОБА_2 на його користь 1 000 грн, у якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У вище наведених випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 року, постановленою під час підготовчого судового засідання в кримінальному провадженні №0000298, внесеному до ЄРДР 04.02.2019, задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України. Обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 08 грудня 2019 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2019 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 березня 2020 року касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку із скасуванням Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, в нього виникло право на відшкодування шкоди від держави внаслідок постановлення судом апеляційної інстанції незаконного рішення.

ОСОБА_1 також вказує, що внаслідок незаконної ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року йому завдано моральну шкоду, у зв`язку із перебуванням під вартою та погіршенням стану здоров`я, душевними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача: щоденні думки, переживання та спогади про наслідки події, страх можливого повторення подій, тривога, постійний фізичний біль, спричинений психологічною травмою, обмеженість в пересуванні і виконанню своїх планів та обов`язків. В подальшому, як зазначає позивач, він змушений буде проходити лікування та пройти довготривалу реабілітацію, що негативно вплине на працездатність та заробіток. Крім того, внаслідок утримання під вартою позивач постійно знаходиться в постійному емоційно-напруженому стані, так як у нього порушено звичний ритм життя.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок скасування Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, причинний зв`язок між діями органу прокуратури та суду, та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Права ОСОБА_1 у зв`язку із відмовою Одеського апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника позивача, були відновлені постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на тому, що у зв`язку із скасуванням Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, в нього виникло право на відшкодування шкоди від держави внаслідок постановлення судом апеляційної інстанції незаконного рішення, однак вказаний довід та інші твердження апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким надано відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Скасування Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 , не є підставою для відшкодування державою шкоди в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки не входить до встановленого законодавством вичерпного переліку підстав для відшкодування такої шкоди.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).

Застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Отже, закон передбачає можливість відшкодування державою шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення, лише в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Матеріали справи не містять даних щодо встановлення в діях суддів, які приймали ухвалу Одеського апеляційного від 28 жовтня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

На такі обставини не посилався у позовній заяві і позивач.

Правосуддя в Україні регулюється конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади.

Так, чинним законодавством України надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 за №8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України).

За змістом положень ст. ст. 62, 126, 129 Конституції України матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Як було встановлено матеріалами справи, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 березня 2020 року касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Отже, ОСОБА_1 скористався своїм правом на оскарження судового рішення у порядку, передбаченому процесуальними законами.

Сам факт прийняття процесуального рішення судом, яке в подальшому було скасовано, не свідчить про заподіяння особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

А на підтвердження посилань ОСОБА_1 на те, що внаслідок незаконної ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року йому завдано моральну шкоду, у зв`язку із перебуванням під вартою та погіршенням стану здоров`я, душевними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача: щоденні думки, переживання та спогади про наслідки події, страх можливого повторення подій, тривога, постійний фізичний біль, спричинений психологічною травмою, обмеженість в пересуванні і виконанню своїх планів та обов`язків, крім того в подальшому, він змушений буде проходити лікування та пройти довготривалу реабілітацію, не надано жодних доказів.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування державою шкоди в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також позивач не довів належними і допустимими доказами факту завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок скасування Верховним Судом ухвали Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, причинний зв`язок між діями органу прокуратури та суду, та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне рішення. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк