Справа № 703/694/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.

за участі позивача за первісним позовом /

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідача за первісним позовом /

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

представника позивача за первісним позовом /

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом /

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину автомобіля та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, -

встановив:

20 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: встановити факт спільного його та ОСОБА_2 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по лютий 2023 року; визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 ; та вантажний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі, кузова - НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску - 2005, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутого ними під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнати за ним право власності на:

- 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на зазначені в технічному паспорті: житловий будинок під літерою «А-1, а», розмір загальної площі 46,5 кв. м, розмір житлової площі 29,0 кв. м, та надвірними спорудами: сарай під літ. «Б», погріб з шийкою під літ. «п/д», вбиральня під літ. «В», літній душ під літ. «Д», огорожа під № 1;

- 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0215;

- 1/2 частину вантажного автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі кузова - W MAN 32Z ZX6Y154377, тип кузова бортовий, рік випуску - 2005.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з червня 2006 року він почав спільно проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Певний час проживали в м. Черкаси, де орендували квартири в різних районах міста. Проживаючи разом, проявляли турботу одне за одним, вели спільний побут, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати. Разом з ними проживав син ОСОБА_2 - ОСОБА_5 . Згодом вони знову переїхали на проживання до м. Сміла Черкаської області. Вказує також, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім того зазначив, що в період спільного проживання він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованих попередніх шлюбах, при цьому ОСОБА_2 розірвала шлюб з ОСОБА_7 13 березня 2007 року. В свою чергу, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2011 року було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_8 . Для забезпечення їхньої сім`ї житлом спільно вирішили придбати власний будинок. Так, вказує, що у червні 2016 року ним за власні кошти було придбано у ОСОБА_9 будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані об`єкти нерухомості було придбано за 20 000 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_9 надала йому розписку. Однак оскільки ОСОБА_9 на той час хворіла та не мала можливості особисто займатися оформленням документів, остання після повного розрахунку з ОСОБА_1 , оформила на нього довіреність, якою уповноважила його управляти та розпоряджатись житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, що знаходяться за вказаною адресою та в разі необхідності уповноважила його продати вищевказану нерухомість. Позивач вказує, що оскільки довіреність була оформлена на нього, він не міг продати сам собі вищезгаданий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку. Тому 13 березня 2017 року ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_9 , уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В. та зареєстрований в реєстрі за № 339. Цього ж дня між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Позивач стверджує, що він за власні кошти постійно утримує будинок, регулярно сплачує всі комунальні послуги та несе інші витрати пов`язані з веденням спільного побуту.

Крім цього, в період спільного проживання з ОСОБА_2 , а саме 16 травня 2019 року ними за спільні кошти для власних потреб було придбано вантажний автомобіль MAN 14.280, д.н.з. НОМЕР_1 , який було зареєстровано на відповідачку. Разом з тим, протягом останніх двох років сторони не можуть дійти згоди з приводу користування вказаним вантажним автомобілем, оскільки ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 та всупереч інтересам їх сім`ї передала в користування своєму синові ОСОБА_5 , який користується ним більше трьох років, отримує значні доходи, які витрачає виключно на власні потреби та не допускає ОСОБА_1 до автомобіля, чим позбавляє можливості заробляти на ньому кошти для потреб його сім`ї. При цьому, ОСОБА_1 зауважує, що він до цього часу не повернув гроші, які позичав на придбання цього автомобіля, про що достовірно відомо відповідачу.

Також, позивач зазначив, що ОСОБА_2 без його згоди взяла кредит у АТ КБ «Приватбанк» щоб таким чином допомогти виплатити кредити її сина ОСОБА_5 , які він брав для себе на придбання легкового автомобіля та стала поручителем по інших кредитних договорах, які уклав її син.

Посилаючись на вказані обставин позивач звернувся до суду з означеним позовом та просить суд встановити факт їх спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по лютий 2023 рік, визнати їх спільною сумісною власністю спірні житловий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку та вантажний автомобіль, та визначити за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Ухвалою судді від 21 лютого 2023 року було частково задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено відчуження спірного нерухомого майна та вантажного автомобіля MAN 14.280, д.н.з. НОМЕР_1 .

Ухвалою судді від 27 березня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 13 квітня 2023 року від представника відповідача адвоката Бердника В.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній виклав свої заперечення з приводу заявлених позовних вимог. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві представника відповідача зводяться до наступного.

Так, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. При цьому, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вважає вимогу про поділ будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 безпідставною та такою що не підлягає до задоволення, оскільки згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами від 13 березня 2017 року, який знаходиться за вказаною адресою, та договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0215, яка знаходиться за цією ж адресою, сторонами правочину зазначено як продавця ОСОБА_1 (позивача у справі), який діяв в інтересах ОСОБА_9 на підставі довіреності, а як покупця ОСОБА_2 (відповідача у справі). Відповідно до вказаних договорів сторони підтвердили, що гроші сплачені до підписання договорів і повірений продавця підтвердив відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. В пунктах 12 та 4.8 Договорів зазначено, що покупець довів до відома представника продавця, а представник продавця взяв до уваги той факт, що покупець у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за Договорами, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на їх купівлю, у тому числі й відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, відсутні.

Вказує також, що сторони дійсно проживали разом в цьому будинковолодінні, однак сам факт проживання ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_2 , на думку представника відповідача, не наділяє його правом на визнання за ним права власності на частку в цьому майні.

Щодо вимоги про поділ вантажного автомобіля MAN 14.280 д.н.з. НОМЕР_1 , представник відповідача зазначив, що даний автомобіль було придбано 16 травня 2019 року саме з метою передачі його сину ОСОБА_2 - ОСОБА_5 для здійснення ним господарської діяльності по перевезенню вантажів. Вказує, що дана обставина не заперечувалась позивачем у позові, оскільки останній зазначив, що автомобілем більше трьох років користується син ОСОБА_2 . Представник відповідача також зазначив, що кошти на автомобіль надавалися родичами відповідача, в зв`язку з чим право власності на нього і було зареєстровано за останньою, однак, вона не може довести перед судом даного факту.

Окрім того, зазначив, що позивач приховав від суду інформацію про те, що сторонами під час фактичних шлюбних відносин, а саме 18 листопада 2014 року було придбано легковий автомобіль марки Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований на позивача ОСОБА_1 . Однак позивач з невідомих причин не зазначив у своїй позовній заяві про вказане майно. Відтак, повідомив, що відповідачем буде подано зустрічну позовну заяву, в якій остання висловить свою позицію щодо часу, з якого сторони почали проживати однією сім`єю, так і щодо того, як вона вважає за можливе розділити між сторонами спільно набуте майно.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

13 квітня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, в якій остання просила: встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2011 року по 28 лютого 2023 року; визнати об`єктом права їх спільної сумісної власності легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ; та в порядку поділу спільного майна подружжя: виділити їй вантажний автомобіль MAN 14.280, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ринковою вартістю 311 570 грн. та виділити ОСОБА_1 легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ринковою вартістю 300 562 грн.; стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості виділеного їй майна, з врахуванням частки сторін в ньому, в розмірі 5 504 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати зі сплати судового збору та витрати за надання правової допомоги в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування зустрічного позову представник позивача за зустрічним позовом адвокат Бердник В.В., вказує, що оскільки при подачі первісного позову позивачем ОСОБА_1 було зазначено не все майно, яке підлягає поділу, а саме легковий автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був придбаний 18 листопада 2014 року та зареєстрований на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 під час фактичних шлюбних відносин, відтак ОСОБА_2 звернулася до суду з даним зустрічним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Так, вказує, що сторони познайомилися навесні 2006 року і з червня 2006 року почали проживати разом. В цей час сторони перебували у зареєстрованих шлюбах з іншими особами. 13 березня 2007 року ОСОБА_2 розірвала шлюб, а ОСОБА_1 розірвав шлюб згідно рішення Смілянського міськрайонного суду від 19 квітня 2011 року. Відтак враховуючи строк набрання рішенням законної сили 10 днів, встановити факт спільного проживання їх як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку представника позивача за зустрічним позовом, можливо лише з 01 травня 2011 року.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про поділ будинковолодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 пояснила що вказане нерухоме майно було придбане нею на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами від 13 березня 2017 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 2017 року. Сторонами правочинів у вказаних договорах зазначено як продавця ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_9 на підставі довіреності, а як покупця ОСОБА_2 . Відповідно до вказаних договорів сторони підтвердили, що гроші сплачені до підписання договорів і повірений продавця підтвердив відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. В пунктах 12 та 4.8 Договорів зазначено, що покупець довів до відома представника продавця, а представник продавця взяв до уваги той факт, що покупець у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за Договорами, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на їх купівлю, у тому числі й відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, відсутні. Відтак, на переконання представника позивача за зустрічним позовом, вказане майно дійсно купувалося за особисті кошти ОСОБА_2 , в зв`язку з чим і спору щодо зазначення в договорах такого пункту між ними не виникало, що підтверджується підписами сторін під зазначеними пунктами Договорів. Вказує також, що сторони дійсно проживали разом в цьому будинковолодінні, однак на думку представника позивача за зустрічним позовом, сам факт проживання ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_2 , не наділяє його правом на визнання за ним права власності на частку в цьому майні, без доведення значного збільшення його вартості за час його проживання в ньому. При цьому наголошує, що вказане спірне домоволодіння є єдиним житлом ОСОБА_2 , яка також є інвалідом ІІІ групи.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про поділ вантажного автомобіля MAN 14.280 д.н.з. НОМЕР_1 , представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що даний автомобіль було придбано 16 травня 2019 року саме з метою передачі його сину ОСОБА_2 - ОСОБА_5 для здійснення ним господарської діяльності по перевезенню вантажів. Окрім того, вказав, що вказаний автомобіль купувався за кошти від продажу належної ОСОБА_2 квартири, що була продана нею за договором купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2017 року, та за рахунок коштів, які надавалися родичами останньої, в зв`язку з чим право власності на вказаний спірний вантажний автомобіль і було зареєстровано за ОСОБА_2 , однак, оскільки пройшов значний проміжок часу, докази, які б підтверджували позику коштів, не збереглися.

Окрім того, під час спільного проживання сторони 18 листопада 2014 року придбали легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Реєстрація автомобіля була здійснена на ОСОБА_1 . Вказаним автомобілем сторони користувалися для власних потреб до фактичного припинення відносин. Однак, з метою поділу майна, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає за можливе виділити їй вантажний автомобіль MAN 14.280, д.н.з. НОМЕР_1 , ринковою вартістю 311 570 грн., оскільки ним користується її син у своїй господарській діяльності, та його поділ призведе до зупинення його господарської діяльності та нових спорів з ОСОБА_1 , а легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ринковою вартістю 300 562 грн., вважає за можливе виділити ОСОБА_1 , оскільки він і так зареєстрований за ним. При такому розподілі вартість виділеного ОСОБА_2 автомобіля буде більшою на 11008 грн., а враховуючи рівність часток сторін, з представник позивача за зустрічним позовом просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5504 грн. (з розрахунку: 11008 / 2)

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним зустрічним позовом.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 квітня 2023 року було прийнято зустрічний позов та його вимоги об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Відповідачу за зустрічним позовом визначено строк для надіслання до суду відзиву на зустрічну позовну заяву, позивачу за зустрічним позовом строк для надання відповіді на відзив.

В наданому суду відзиві на зустрічну позовну заяву, який надійшов до суду 03 травня 2023 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 проти задоволення зустрічного позову частково заперечував. Узагальнені доводи відповідача, наведені у відзиві на зустрічний позов зводяться до наступного. Так, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 погодився з доводами позивача за зустрічним позовом, що встановити факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливо лише з 01 травня 2011 року, тобто після розірвання ними попередніх шлюбів, оскільки вказане відповідає положенням статті 74 СК України.

Разом з тим, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 заперечив, що будинковолодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані ОСОБА_2 за її особисті кошти, оскільки при посвідченні вказаних договорів, остання не надала нотаріусу жодних підтверджень щодо джерел походження коштів на придбання вищевказаного майна, як і не надала суду належних та допустимих доказів про власну участь у набутті цього майна. При цьому остання повинна довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь її участі у придбанні спірного майна. Відтак, вказане нерухоме майно підлягає поділу, оскільки придбано ними в період спільного проживання як подружжя.

Крім того, вважає доводи позивача за зустрічним позовом з приводу того, що спірний вантажний автомобіль MAN 14.280, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_2 16 травня 2019 року за її особисті кошти, отримані від продажу належної їй квартири з метою передачі вказаного автомобіля її сину ОСОБА_5 для здійснення ним господарської діяльності по перевезенню вантажів, такими, що не відповідають дійсності та жодними доказами не підтверджуються. Зазначив також, що згідно з договором купівлі-продажу від 18 вересня 2017 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 за 140 000 грн, але фактично ОСОБА_10 ніяких коштів ОСОБА_2 за квартиру не платив. Щодо вищевказаних обставин зазначив, що у квітні 2011 року він розірвав шлюб з ОСОБА_11 та розділив з нею спільне майно подружжя. Йому у власність залишився будинок АДРЕСА_1 , а в рахунок компенсації за належну ОСОБА_8 частку в спільному майні подружжя ОСОБА_1 зобов`язався купити її сину - ОСОБА_10 , однокімнатну квартиру в м. Сміла. Таку квартиру йому надали по АДРЕСА_3 . Таким чином він виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_8 , а тому при оформленні договору купівлі-продажу вищевказаної квартири ОСОБА_10 ніяких коштів за квартиру ОСОБА_2 не передавав. Крім того, зауважив, що на придбання вищевказаного автомобіля вони з ОСОБА_2 частково внесли особисті кошти, однак цих коштів було недостатньо, тому він позичив грошові кошти в розмірі 5000 доларів США під 10% річних в свого знайомого ОСОБА_12 , а згодом він позичив в нього ще 3000 євро на ремонт двигуна цього ж автомобіля та витратив ще 60 000 грн. на ремонт коробки передач, оскільки автомобіль потребував покращення технічного стану перед його експлуатацією. Вказує, що борги до цього часу ОСОБА_12 він не повернув, оскільки автомобіль ОСОБА_2 передала в користування своєму синові ОСОБА_5 . Таким чином він не має можливості використовувати даний автомобіль для отримання доходу, а відтак не може повернути суму позики ОСОБА_12 .

Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності легкового автомобіля FORD В-МАХ, д.н.з. С НОМЕР_6 , ОСОБА_1 зазначив наступне.

Вказує, що він, будучи зареєстрованим як фізична особа підприємець, основний вид діяльності (по КВЕД 49.41) - вантажний автомобільний транспорт та допоміжний вид діяльності (по КВЕД 77.11) - надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, купив вищевказаний автомобіль FORD В-МАХ саме за кошти від здійснення ним підприємницької діяльності із розрахункового рахунку фізичної особи підприємця двома платежами від 04 листопада 2014 року в розмірі 30 000 грн. та від 10 листопада 2014 року в розмірі 248 390 грн. На придбаний легковий автомобіль була виписана видаткова накладна від 11 листопада 2014 року та дві податкові накладні на ПДВ. Згідно з податковими накладними, він отримав від держави податковий кредит по ПДВ в розмірі 5000 грн та 36 398, 33 грн., який я використав у своїй підприємницькій діяльності. У подальшому вищевказаний автомобіль він здавав в оренду іншим приватним підприємствам та фізичним особам підприємцям. Відтак, вважає, що вищевказаний автомобіль не є його з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, оскільки він був придбаний ним, як фізичною особою підприємцем, для здійснення підприємницької діяльності.

29 травня 2023 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, подана представником позивача за зустрічним позовом адвокатом Бердником В.В., в якій останній не погоджуючись із доводами відповідача за зустрічним позовом про те, що спірний автомобіль FORD В-МАХ не є його з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, оскільки він був придбаний ним, як фізичною особою підприємцем, для здійснення підприємницької діяльності, зазначив, що майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Так, відповідно до положень ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Відтак, використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Зазначив, що відповідачем за зустрічним позовом не доведено набуття спірного автомобіля FORD В-МАХ за рахунок коштів відповідача як підприємця, тобто за його особисті кошти, розмір цих коштів та джерело їх походження. Відтак, доводи відповідача про те, що спірне майно набуте за його особисті кошти є необґрунтованими, оскільки останній презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не спростував. Інші міркування відповідача, що зазначені у відзиві на зустрічний позов вважає такими, що не підтверджені жодними доказами, а тому не потребують відповіді.

На підставі викладеного, просив відзив відповідача на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, у справі №703/694/23 - визнати необґрунтованим, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 24 серпня 2023 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Щодо вимог зустрічного позову вказав, що позов визнає лише частково, а саме в частині встановлення їх з ОСОБА_2 спільного проживання як подружжя, щодо решти вимог заперечував, зазначив, що оскільки автомобіль FORD В-МАХ придбано ним як ФОП за кошти від здійснення ним підприємницької діяльності, відтак такий не являється його з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Щодо решти майна, набутого ними під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вважає, що має право на 1/2 його частину.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі та при винесенні рішення просила суд врахувати ту обставину, що сторонами в період спільного проживання, як подружжя, однак під час перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , було також придбано вантажний автомобіль MAN 414.222, д.н.з. НОМЕР_7 , який було оформлено на ОСОБА_2 . Вказаний автомобіль протягом тривалого часу перебував у технічно несправному стані, але на даний час його повністю відремонтовано за рахунок коштів ОСОБА_1 . Таким чином, даний вантажний автомобіль є власністю ОСОБА_2 , є технічно справним та остання має можливість безперешкодно передати його в користування своєму синові ОСОБА_5 . Натомість спірний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 має бути повернуто в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги з підстав викладених у зустрічній позовній заяві та просила їх задовольнити. Щодо вимог первісного позову заперечувала з підстав, наведених у відзиві на первісний позов.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог щодо виділення ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя вантажного автомобіля MAN 14.280, д.н.з. НОМЕР_1 , та виділення ОСОБА_1 легкового автомобіля Ford B-max, д.н.з. НОМЕР_3 , а також щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації різниці вартості виділеного їй майна, з врахуванням частки сторін в ньому, в розмірі 5 504 грн. підтримав у повному обсязі. Решту вимог зустрічної позовної заяви не підтримав. Щодо вимог первісного позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на первісний позов та у зустрічній позовній заяві. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Допитана за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні 31 січня 2024 року надала покази, відповідно до яких, вона знайома із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще з молодості, приблизно з 2000 року. Пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом на ОСОБА_1 житловій площі, вели спільне господарство, бізнес, любили один одного. ОСОБА_2 постійно турбувалась про ОСОБА_1 , готовила йму їжу, дбала про добробут їхньої сім`ї. ОСОБА_2 часто їздила на легковому автомобілі помаранчевого кольору та лагідно називала його «апельсинка», як розуміла свідок, цей автомобіль придбавався саме для ОСОБА_2 . Їй відомо, що у сім`ї ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були ще й інші автомобілі, вона думає, що вони купувались разом за спільний бюджет, однак точно сказати за чиї кошти вони куплені вона не може. Щодо спільного бюджету їй нічого не відомо, однак ОСОБА_2 багато приділяла уваги роботі ОСОБА_1 , допомагала йому. В будинку по АДРЕСА_1 вона була, скільки раз не пам`ятає, однак одного разу була і в присутності ОСОБА_1 .

Допитана за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні 31 січня 2024 року надала покази, відповідно до яких, вона дружили з ОСОБА_2 та ОСОБА_13 . З ОСОБА_1 вона не дуже знайома, більше з ОСОБА_17 . Разом вони відпочивали, проводили час, їздили на її автомобілі. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили мирно, мали взаєморозуміння, не ображали один одного. ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_1 в роботі, вели спільний бізнес. ОСОБА_2 вела бухгалтерію ОСОБА_1 . Щодо майна, вважає, що було все спільне. Зі слів ОСОБА_2 її син також допомагав ОСОБА_1 . За чиї кошти купувалось майно їй не відомо.

У судовому засіданні 31 січня 2024 року представник позивача за зустрічним позовом адвокат Бердник В.В. від заявленого ним клопотання про допит свідка ОСОБА_5 відмовився.

Суд, врахувавши доводи сторін та їх представників, заслухавши покази свідків, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги первісного та зустрічного позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про поділ майна, яке останні вважають спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу та перебування їх у фактичних шлюбних відносинах. Встановлення факту спільного проживання сторонам необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

Так, звертаючись до суду з первісним позовом позивач ОСОБА_1 вказував, що з червня 2006 року він почав спільно проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами за первісним та зустрічним позовами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно почали проживати разом з червня 2006 року. При цьому у вказаний час кожен із них перебував у зареєстрованих шлюбах з іншими особами.

Так, як стверджують сторони, ОСОБА_2 розірвала шлюб із ОСОБА_7 13 березня 2007 року.

Згідно рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 квітня 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Вказане рішення суду набрало законної сили 30 квітня 2011 року (а.с.16).

Відповідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відтак, при застосуванні положень ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 грудня 2020 року у справі №295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ведення ними спільного господарства підтвердили допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 . Так, під час судового розгляду, будучи приведені до присяги та повідомленими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно проживали разом як сім`я.

Вищевказані покази свідків є логічними, послідовними та такими, що не суперечать один з одним, підтверджуються матеріалами цивільної справи та не спростовані сторонами.

Таким чином, суд вважає, доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 30 квітня 2011 року по лютий 2023 року, тобто з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_8 . Сторони довели, що впродовж вказаного періоду вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто у них склались усталені відносини, притаманні подружжю. При цьому, суд не може встановити більш ранішню дату спільного проживання сторін, оскільки до 30 квітня 2011 року позивач за первісним позовом перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Окрім того, зазначена обставина визнається сторонами, а тому в силу положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в судовому засіданні.

Разом з тим суд констатує, що вимога первісного про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між ними щодо поділу спільного сумісного майна. Вимогу по зустрічному позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу представник ОСОБА_2 . ОСОБА_4 просив не розглядати.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в пунктах 40, 41, 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц , провадження № 14-22цс20, відповідно до якої: «особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК)…. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.»

З огляду на викладене, у задоволення позовної вимоги первісного позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід відмовити.

Щодо вимог як первісного, так і зустрічного позову про визнання означеного в позовах спірного майна спільною сумісною власністю подружжя суд зазначає наступне.

Так, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання житлового будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , та вантажного автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі, кузова - НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску - 2005 спільним сумісним майном, набутим ним та ОСОБА_2 під час проживання однією сім`єю. В свою чергу позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила визнати об`єктом права їх спільної сумісної власності легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Суд констатує, що обраний спосіб захисту також не неефективним та в задоволенні вказаних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Так, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Відповідно до висновку викладеного у п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Судом встановлено, що метою як заявленого первісного так і зустрічного позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відтак, вимоги як первісного так і зустрічного позову про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном задоволенню не підлягають.

Водночас, до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення ст. 74 СК України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання.

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, вказане відповідає висновкам наведеним у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , зокрема, стверджував, що у період проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 вони придбали наступне майно, яке було оформлено на ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , та вантажний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі, кузова - НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску 2005. Вважає, що вказане майно є спільною власністю подружжя, оскільки воно набуто за час перебування позивача й відповідача у фактичних шлюбних відносинах, у яких вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Водночас відповідач за первісним позовом / позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 заперечує обставину набуття вказаних об`єктів нерухомості за кошти спільного бюджету та стверджує, що спірне домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , набуто за її особисті кошти. Окрім того стверджує, що під час перебування їх з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах ними окрім спірного вантажного автомобіля MAN 14.280 д.н.з. НОМЕР_1 , який було оформлено на неї, також було придбано легковий автомобіль марки Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 . Відтак, з метою поділу майна, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає за можливе виділити їй вантажний автомобіль MAN 14.280, д.н.з. НОМЕР_1 , ринковою вартістю 311 570 грн., оскільки ним користується її син у своїй господарській діяльності, а легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ринковою вартістю 300 562 грн., вважає за можливе виділити ОСОБА_1 , оскільки він і так зареєстрований за ним. При такому розподілі спільного майна просить стягнути з неї на користь ОСОБА_1 5504 грн. різниці вартості вказаного рухомого майна.

В свою чергу, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 стверджує, що оскільки спірний легковий автомобіль FORD В-МАХ придбано ним як ФОП за кошти від здійснення ним підприємницької діяльності, відтак такий не являється його з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю.

Так, судом встановлено, що сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період їх спільного перебування у фактичних шлюбних відносинах, у яких вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а саме в період з 30 квітня 2011 року по лютий 2023 року, було придбано наступне майно.

Так, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами від 13 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 339, ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_9 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, уклали договір за яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що об`єктивно підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82282778 від 14 березня 2017 року (а.с. 19-20,23).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 340, ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_9 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, уклали договір за яким ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:002:0215, за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82283612 від 14 березня 2017 року (а.с. 21-22, 24).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 за ОСОБА_2 16 травня 2019 року зареєстровано транспортний засіб - вантажний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі, кузова - НОМЕР_5 , тип кузова - бортовий, рік випуску 2005, остання є власником вказаного вантажного автомобіля (а.с. 25).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 за ОСОБА_1 18 листопада 2014 року зареєстровано транспортний засіб - легковий автомобіль Ford B-max, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 та останній є власником вказаного легкового автомобіля (а.с. 84).

Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає частково доведеними обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог, як позивач за первісним позовом, так і позивач за зустрічним позовом, виходячи із наступного.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17.

Таким чином, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Щодо правового режиму права власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , вимога щодо поділу яких заявлена в первісному позові суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 30 квітня 2011 року по лютий 2023 року.

При цьому, під час судового засідання відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 . презумпція спільності права власності з ОСОБА_1 на спірні домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не спростована, при цьому, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що вказане будинковолодіння та земельна ділянка були придбані за спільні грошові кошти сторін.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., вбачається, що попереднім власником спірних домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , була ОСОБА_9 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи письмової розписки від 29 червня 2016 року ОСОБА_9 отримала безпосередньо від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США за належне їй на підставі свідоцтва про право на спадщину нерухоме майно, а саме домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язалась видати на ім`я останнього довіреність на право відчуження вказаного майна (а.с.18).

Таким чином, доводи відповідача за первісним позовом щодо належності їй на праві особистої приватної власності домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , спростовуються означеною розпискою, з якої вбачається, що продавець ОСОБА_9 отримала кошти за належне їй нерухоме майно саме від ОСОБА_1 .

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне будинковолодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 були придбані ОСОБА_2 за її особисті кошти, відсутні також докази про її власну участь у набутті цього майна, оскільки при посвідченні вказаних договорів, остання не надала нотаріусу жодних підтверджень щодо джерел походження коштів на придбання вищевказаного майна.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 про те, що спірне будинковолодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є її особистою власністю та не є об`єктом спільної сумісної власності, як майна набутого сторонами під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, в зв`язку з тим, що такі жодними доказами не підтверджено та є безпідставними.

Відтак, спірне будинковолодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя, оскільки вони набуті за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, у яких вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання вказаного нерухомого майна.

Враховуючи наведені обставини та те, що ОСОБА_2 не довела факту придбання спірного будинковолодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 за її особисті кошти та не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на ці об`єкти, суд дійшов висновку, що вказані об`єкти нерухомого майна є спільним сумісним майном сторін у справі, набутим ними за час спільного проживання як подружжя, яке підлягає поділу між ними.

Таким чином, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0215, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо визначення правового режиму автомобілів, придбаних сторонами у справі у період їх спільного проживання як подружжя та способів їх поділу між сторонами, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 30 квітня 2011 року по лютий 2023 року.

У вказаний період згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 за ОСОБА_2 16 травня 2019 року зареєстровано транспортний засіб - вантажний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , а також відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 за ОСОБА_1 18 листопада 2014 року зареєстровано транспортний засіб - легковий автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с. 25,84).

Звертаючись до суду із первісним позовом позивач ОСОБА_1 просив, в порядку поділу майна набутого ним та ОСОБА_2 під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі кузова НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску 2005.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в порядку поділу майна набутого нею та ОСОБА_1 під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, просила виділити їй вантажний автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 виділити легковий автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , стягнувши з неї грошову компенсацію, що становить 1/2 частину різниці у вартості вказаних автомобілів.

При цьому відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 заперечував факт належності автомобіля Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 до об`єктів їх спільної з ОСОБА_2 власності, набутих під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки вказаний автомобіль придбано за кошти від заняття ним підприємницькою діяльністю, а тому, вважає його об`єктом особистої приватної власності.

Разом з тим, суд відхиляє такі доводи позивача за первісним позовом / відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскільки презумпція спільної сумісної власної поширюється також на правовідносини про поділ частки в статутному капіталі юридичної особи та поділ майна та доходів ФОП.

Так, відповідно до положень ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Відтак, використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Як вбачається договору № 108/2014 від 04 листопада 2014 року ТОВ «Колос-Авто», з однієї сторони, та фізична особа підприємець ОСОБА_1 , уклали договір на придбання легкового автомобіля FORD В-МАХ вартістю 218 390 грн. (а.с.115-116).

Згідно видаткової накладної № КС-0003070 від 11 листопада 2014 року вартість автомобіля з ПДВ становить 248390 грн. (а.с.117).

Згідно з податковими накладними ФОП ОСОБА_1 сплатив вартість автомобіля двома платежами у розмірі 218 390 грн. та 30000 грн. (а.с.119,120).

Зі змісту пункту 29 Постанови Пленуму ВС від 21.12.2007 року № 11 вбачається, що при поділі між подружжям майна приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця інший із подружжя має право на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Для визначення правового режиму майна юридичної особи у спорах про поділ спільного майна подружжя рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 17-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України .

Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі № 1-8/2012 положення частини першої статті 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Висновки, викладені в зазначеному Рішенні Конституційного Суду України, необхідно розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки: перший - коли майно передане у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю; другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як внесок юридичній особі, а використовується одним із подружжя без створення юридичної особи, зокрема як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Вказане також узгоджується, з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 629/3710/20.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що транспортний засіб - легковий автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 є спільним сумісним майном сторін у справі, набутим ними за час спільного проживання як подружжя, яке також підлягає поділу між ними.

Відповідно до пункту 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю.

Однак, під час розгляду справи не встановлено для кого із сторін автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , як і автомобіль MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , які є предметами спору, має більше значення.

Так, доводи відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про те, що автомобіль Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 використовується ним виключно у здійсненні ним підприємницької діяльності, а саме здано ним в оренду приватному підприємству, спростовуються показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 про те, що зазначений автомобіль Ford B-max ОСОБА_1 придбав для потреб їх з ОСОБА_2 сім`ї, та автомобіль перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 .

При цьому суд критично оцінює доводи відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо використання ним спірного автомобіля FORD В-МАХ у його підприємницькій діяльності, оскільки згідно наданого ним договору оренди автотранспорту № 02/15 від 01 березня 2015 року плата за користування вказаним автомобілем є мізерною та становить 200 грн. на місяць (а.с.121).

Також сторони не дійшли згоди стосовно поділу автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , кожна із сторін має намір використовувати його для власних потреб. При цьому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , заявляючи вимогу про поділ автомобіля Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 та автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , шляхом виділу їй вантажного автомобіля, а відповідачу за зустрічним позовом легкового автомобіля, фактично визнала, що спірний вантажний автомобіль є їх з ОСОБА_1 спільним майном, придбаним в період спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність задоволення як вимог первісного так і зустрічного позову частково та визначення ідеальних часток співвласників у вказаних неподільних речах (автомобіля Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 та автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 ) без їх реального поділу, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вантажного автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі кузова НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску 2005, а за ОСОБА_2 - право власності на 1/2 частину автомобіля Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , рік випуску 2014.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги як первісного так і зустрічного позову підлягають частковому задоволенню.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання про компенсацію судових витрат, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина восьма статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2684 грн.

Згідно із підп. 2 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 3, абз.2 ч. 7 ст. 6 цього ж Закону, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Так, 20 лютого 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з п`ятьма вимогами, з них дві немайнових вимоги та три майнові вимоги, спрямованими на поділ майна подружжя, ціна позову за якими складає 275185 грн, що становить вартість 1/2 частини спірного майна.

З огляду на загальну суму всіх майнових вимог за подання позовної заяви позивач ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з майновими вимогами становить 2751 грн. 85 коп.

Крім того, за кожну з вимог немайнового характеру позивачу слід було сплатити судовий збір за ставкою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI ). Отже, позивач мав сплатити 2147 грн. 20 коп. (2684 х 0,4 х 2 = 2147,20).

Відтак, позивачу ОСОБА_1 за подачу позовної заяви, в якій об`єднано дві вимоги немайнового характеру та три вимоги майнового характеру, необхідно було сплатити на користь держави судовий збір в розмірі 4899 грн. 05 коп. (2147 грн. 20 коп. + 2751 грн. 85 коп.), тоді як останній, згідно доданої ним квитанції, сплатив судовий збір в розмірі 4362 грн. 30 коп. Таким чином, розмір недоплаченого позивачем судового збору становить 536 грн. 75 коп., які слід достягнути з нього на користь Державного бюджету України.

В свою чергу, ОСОБА_2 13 квітня 2023 року звернулася до суду з чотирма вимогами, з них дві вимоги немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру, спрямовані на поділ майна подружжя, ціна позову за якими складає 300 562 грн, що становить вартість 1/2 частини спірного майна.

З огляду на загальну суму всіх майнових вимог за подання зустрічної позовної заяви позивач ОСОБА_2 мала сплатити судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з майновими вимогами становить 3005 грн. 62 коп.

Крім того, за кожну з вимог немайнового характеру позивачу ОСОБА_2 слід було сплатити судовий збір за ставкою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI ). Отже, позивач за зустрічним позовом мала сплатити 2147 грн. 20 коп. (2684 х 0,4 х 2 = 2147,20).

Відтак, позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 за подачу зустрічної позовної заяви, в якій об`єднано дві вимоги немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру, необхідно було сплатити на користь держави судовий збір в розмірі 5152 грн. 82 коп. (2147 грн. 20 коп. + 3005 грн. 62 коп.), тоді як остання, згідно доданих нею квитанцій, сплатила судовий збір в загальному розмірі 3542 грн. 42 коп. Таким чином, розмір недоплаченого позивачем за зустрічним позовом судового збору становить 1610 грн. 40 коп., які також слід достягнути з неї на користь Державного бюджету України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що вказаним рішенням суду у задоволенні немайнових вимог як первісного так і зустрічного позову відмовлено, а саме у вимогах про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, судом відмовлено, вказані витрати залишаються за позивачами як за первісним так і за зустрічним позовом, а за вимогами майнового характеру витрати покладаються на обох відповідачів у рівних частинах.

Тобто позивач за первісним позовом ОСОБА_1 має відшкодувати позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 1502 грн. 81 коп., що становить 1 відсоток ціни позову відповідно до задоволеної частини позовних вимог майнового характеру.

В свою чергу позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 має відшкодувати позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 3288 грн. 65 коп., з яких 2751 грн. 85 коп. з майновими вимогами та 536 грн. 80 коп. сплачений судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову.

Ураховуючи, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 мав би відшкодувати позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 1502 грн. 81 коп., натомість вона йому 3288 грн. 65 коп., відтак слід зменшити в цій частині борг позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 перед позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 за рахунок взаємних зобов`язань, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1785 грн. 84 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 28, 76-82, 89, 123, 124, , 141, 258-82, 89, 123, 124, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд

вирішив:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину автомобіля та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання спільної сумісної власності та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на зазначені в технічному паспорті: житловий будинок під літерою «А-1, а» загальною площею 46,5 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м, з надвірними спорудами: сарай під літ. «Б», погріб з шийкою під літ. «п/д», вбиральня під літ. «В», літній душ під літ. «Д», огорожа під № 1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0215, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вантажного автомобіля MAN 14.280, реєстраційний № НОМЕР_1 , номер шасі кузова НОМЕР_2 , тип кузова бортовий, рік випуску - 2005.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Ford B-max, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , рік випуску 2014.

В задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ) відшкодування сплаченого ним судового збору в розмірі 1785 (одну тисячу сімсот вісімдесят п`ять) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави недоплачений нею судовий збір в розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 (сорок) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави недоплачений ним судовий збір в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21 березня 2024 року.

Сторони у справі:

Позивач за первісним позовом / відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом / позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуючий: Ю. В. Крива