ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/298/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Іванюти О.М.

сторін - представника ОСОБА_1 адвоката Сампари Н.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Світлика О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13894/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Гриців Ольга Ярославівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2023 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 січня 2024 року, ухвалених суддею Позняком В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редьква Наталія Сільвестрівна, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ: у липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редьква Н.С., про визнання права власності.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 03.06.2022 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення по справі № 607/29887/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яким стягнуто з відповідача на користь позивачів грошову компенсацію вартості 5/9 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 605 390 грн.; припинено право власності позивачів на 5/9 частки спірної квартири.

Станом на 03.07.2023 року загальна сума сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання рішення суду становить 624 450 грн. Вказаним рішенням не вирішено питання щодо визнання права власності на 5/9 частки спірної квартири, за які ним сплачена грошова компенсація. 02.01.2023 ОСОБА_1 подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 04.01.2023 позивачем отримано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з наявністю розбіжностей між інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно із заявленими правами на припинення права власності. Тому єдиним ефективним способом відновлення та захисту прав позивача є визнання за ним права власності на вказану частку квартири. З цих підстав просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 5/9 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 по 2000 гривень судового збору.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гриців О.Я. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 607/13894/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради ОСОБА_5 , про визнання права власності - відмовлено.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н.М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 607/13894/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редьква Н.С., про визнання права власності - залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Гриців О.Я. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також просить скасувати додаткове рішення від 04 січня 2024 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 в її користь 25500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог посилається на те, що рішення є незаконними та необґрунтованими, ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, щодо порушення норм процесуального права - судом першої інстанції не взято до уваги, що адвокатом Сампарою Н.М., всупереч вимогам ст. 43 ЦПК України, надіслані до суду документи поза Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою. Суд прийняв відповідь на відзив з доданими документами, хоча мав їх повернути адвокату.

Вказує, що позивачем не викладено в позовній заяві обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги та не додано доказів, які їх підтверджують, також не зазначає ні про права, що, на його думку, порушили відповідачі, ні позовних вимог, які висуває позивач до них, а все це тому, що відповідачами жодних прав позивача порушено не було.

ОСОБА_1 та адвокат Сампара Н.М. брали участь під час розгляду справи 607/29887/19 за її позовом та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, однак сторона відповідача не скористалась правом на подання зустрічного позову та на оскарження рішення суду від 12 липня 2022 року.

Посилається на те, що у суду першої інстанції не було підстав вважати наявність власного інтересу у межах існуючих правовідносин у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки в даному випадку в разі задоволення позову, вони несуть судові витрати, що є недопустимим, оскільки жодних прав позивача не порушували.

Вирішення спору щодо нерухомого майна в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, у разі невизнання чи оспорення прав одного із співвласників.

Вважає, що вимога про визнання права власності не підлягає до задоволення, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.06.2022 року у справі № 607/29887/19 вирішено, що спільна часткова власність сторін на квартиру підлягає припиненню, тому не має підстав для визнання права власності на частку виділену в натурі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сампара Н.М. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначила, що не заслуговує на увагу твердження в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції нібито було замовчування факту, що позов пред`явлено 26.07.2023 року, а постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження 29.09.2023 року.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності здійснюється державним реєстратором на підставі судового рішення, що набрало законної сили. Тобто, державна реєстрація здійснюється з дати набрання рішенням суду законної сили, а не з дати сплати грошової компенсації. Враховуючи те, що державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю розбіжностей між інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно із заявленими правами на припинення права власності, а відповідачі самостійно не з`явилися до державного реєстратора і не припинили своє право власності у відповідності до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.06.2022, тому вважає, що ними обраний ефективний спосіб захисту, а саме - визнання права власності.

Вказане вірно з`ясоване судом першої інстанції та не спростовано адвокатом в апеляційній скарзі.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що не заслуговують на увагу твердження представника відповідача, якими він обґрунтовує безпідставність позову, про те, що питання про визнання за ОСОБА_1 права власності могло бути вирішено в межах справи № 607/29887/19, оскільки особа вправі самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права.

Представник апелянта як порушення норм процесуального права вказує наступне, «у позові відсутній зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів».

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 можуть мати правовий статус відповідача по даній справі не лише через пряме порушення права ОСОБА_1 , а й через невизнання чи оспорювання такого права.

Найперше невизнання, оспорення та порушення права ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 підтверджується їх позицією, що викладена в відзиві, а саме, «після того, як сторона відповідача ознайомилася із зазначеними документами, вважає за необхідне подати відзив на позовну заяву у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, оскільки позов НЕ визнає, вважає його безпідставним».

Зазначена позиція має характер невизнання прав ОСОБА_1 та їх оспорення зі сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у зворотному випадку зазначені особи скориставшись своїм правом могли б подати заяву про визнання позову.

Представником в апеляційній скарзі не зазначено мотивів та аргументів, виходячи з яких нею оскаржується додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.01.2024 року у справі № 607/13894/23.

Суд першої інстанції вірно встановив відсутність підстав для стягнення з позивача в користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу та необхідність відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення в силу вимог частини 2 статті 141 ЦПК України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Світлик О.М. підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. у судовому засіданні апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлялися про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, однак вони повернулась на адресу Тернопільського апеляційного суду як не отримані з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

В апеляційну інстанцію Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради - ОСОБА_5 не з`явилась і не повідомила причин неявки, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 852.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється згідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19, яке набрало законної сили 12.07.2022, задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації та припинення права власності. Вирішено: Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошову компенсацію, вартості 5/9 частини квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 605 390,00 грн. (шістсот п`ять тисяч триста дев`яносто гривень 00 копійок); Припинити право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 5/9 частини квартири АДРЕСА_2 ; Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 6 053,90 грн (шість тисяч п`ятдесят три гривень 90 копійки) (т. 1 а.с. 14-18, 101-106).

Як вбачається з копії рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редьква Н.С. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 66018159 від 04 січня 2023 року, державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_3 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (наявні розбіжності отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно із заявленими правами на припинення права власності) (т. 1 а.с. 20).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пуляк Ю.І. від 07.12.2022 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 607/29887/19, виданого 18.11.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 грошову компенсацію, вартості 5/9 частини квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 605 390,00 грн. (шістсот п`ять тисяч триста дев`яносто гривень 00 копійок). Боржником зазначений ОСОБА_1 , стягувачем - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 95-96).

На виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.12.2022 у справі № 607/29887/19, в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, боржником ОСОБА_1 сплачено кошти на загальну суму 624 450 грн, що підтверджується копіями квитанцій № ПН2813414 від 16.12.2022 на суму 55 000 грн; від 27.12.2022 на суму 43 000 грн; № ПН2848472 від 14.04.2023 на суму 40 000 грн; від 16.02.2023 на суму 52 000 грн; № 5471-2164-3337-7584 від 05.05.2023 на суму 140 450 грн; № 3719-2182-1528-2069 від 23.05.2023 на суму 229 000 грн; № 4204-2196-9607-1564 від 06.06.2023 на суму 20 000 грн; № 101832253 від 03.07.2023 на суму 45 000 грн. (т. 1 а.с. 21-26).

З розрахунку погашення боргу від 22 серпня 2023 року, здійсненого державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткачук М.І., та наданого представником відповідача, встановлено, що станом на 22.08.2023 за боржником ОСОБА_1 у ВП № НОМЕР_1 рахується заборгованість у сумі 30 263,02 - сума боргу, 4 281,29 грн - заборгованість по виконавчому збору (т. 1 а.с. 97-98).

29.09.2023 головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бачинською І.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 607/29887/19, виданого 18.11.2022, оскільки на депозитний рахунок відділу надійшли кошти достатні для повного погашення заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, тому виконавче провадження закінчено і припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (т. 1 а.с. 99-100).

З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 348136680 від 27.09.2023, щодо ОСОБА_2 встановлено, що в актуальній інформації про об`єкт речових прав - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , станом на вказану дату наявні відомості про належність ОСОБА_2 1/18 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2019 (т. 1 а.с. 151-162).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.06.2022 року у справі № 607/29887/19 припинено право власності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 5/9 частки квартири та стягнуто на їх користь грошову компенсацію її вартості, здійсненої позивачем, та врахував те, що підставою для відмови позивачу у державній реєстрації права власності слугували наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, в тому числі, що ОСОБА_2 , окрім успадкованої 1/18 частки квартири, належала також 1/6 частка, загалом 2/9 (4/18), тому позивач позбавлений можливості відновити своє порушене право власності на частку спірної квартири та скористатись будь-яким іншим способом захисту своїх прав, крім обраного - визнання права власності, суд вважав, що такий спосіб захист прав є єдиним належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицєю, викладеною в пункті 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів судового захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Як встановлено матеріалами справи, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 у справі № 607/29887/19 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 5/9 частини спірної квартири в розмірі 605 390,00 грн. виконане, про що свідчить постанова державного виконавця від 29.09.2023 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. При цьому, вказаною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Даним рішенням також припинено права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 5/9 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на майно припиняється з моменту оголошення про відмову та вчинення інших дій, що свідчать про відмову від права власності.

Частинами першою, третьою статті 347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Отже, зі змісту положення статті 347 ЦК України слідує, що для відмови від права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, особа повинна звернутися із відповідною заявою і така заява породжує правові наслідки лише у разі її державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жодних дій щодо припинення права власності на 5/9 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 не вчинили. Даний факт свідчить про невизнання ними права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

Також, надуманим є твердження представника заявника на те, що питання про визнання за ОСОБА_1 права власності могло бити вирішено в межах справи № 607/29887/19, шляхом пред`явлення зустрічного позову, з огляду на таке.

Так, у статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

Отже, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2022 стало підставою для правонабуття і недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно.

Тому приписом статті 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Також не заслуговує на увагу посилання заявника на те, що у поданому позові, ОСОБА_1 не вказує ні про права, що на його думку, порушили відповідачі, ні позовні вимоги, які висуває позивач до них, оскільки позивач звернувся з вимогою до відповідачі про визнання права власності на частку в спірній квартирі, яка ними не визнається з огляду на те, що відповідачі не вчинили жодних дій, щоб припинити своє право власності у спірній квартирі і в подальшому позов не визнали.

Крім цього, як вбачається із рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редькви Н.С. № 66018159 від 04 січня 2023 року, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на 5/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач позбавлений можливості відновити своє порушене право власності на частку спірної квартири та скористатись будь -яким іншим способом захисту своїх прав, крім обраного.

Щодо ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року.

В силу вимог пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників судового розгляду ухвалити додаткове рішення, якщо судом не було вирішене питання про судові витрати.

Відповідно до вимог статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частини першої та другої статті 141 УПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що якщо рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.12.2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Редьква Н.С., про визнання права власності задоволено повністю, в силу вимог частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Тому відсутні підстави для стягнення з позивача в користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 грудня 2023 року та ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року - залишити без змін.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки заявника ОСОБА_2 апеляційним судом було звільнено від сплати судового збору, а апеляційна скарга залишена без задоволення, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

01 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н.М. подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн покласти на відповідача.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу Сампара Н.М. подала наступні документи: 1) ордер про надання правової допомоги в Тернопільському апеляційному суді від 29.03.2024 року; 2) Договір № б/н про надання правової допомоги від 02.07.2020 року; 3) Акт виконаних робіт в межах справи № 607/13894/23 від 01 квітня 2024 року, яким передбачено, що відповідно до Договору про надання правничої допомоги, адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу в наступному обсязі: ознайомлення з матеріалами справи - 1000 грн; написання відзиву на апеляційну скаргу - 4000 грн; участь у судових засіданнях - 5000 грн.

За приписами підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у резолютивній частині має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено понесені ним витрати на правничу допомогу і вони відповідають критерію реальності адвокатських витрат. Розмір їх співмірний зі складністю справи та наданих послуг адвокатом, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову.

Положеннями ч.ч. 5-6 цієї статті визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Світлик О.М. заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу або клопотання про зменшення судових витрат не заявляв.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про доведеність понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн, які слід стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Гриців Ольга Ярославівна - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2023 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 січня 2024 року - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 квітня 2024 року.

Головуючий Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома