Постанова

Іменем України

16 січня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2113/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 14 вересня 2023 року про забезпечення позову

у складі судді Фінагеєвої І. О.

у цивільній справі №369/14590/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

У С Т А Н О В И В:

12 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила:

визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та за відповідачем право власності на 1/2 частину даної квартири.

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру

Заяву мотивувала тим, що між нею та відповідачем існує спір щодо квартири АДРЕСА_1 , що придбана ними у шлюбі. Незважаючи на те, що на час придбання квартири вони перебували у шлюбі, право власності на дану квартиру зареєстровано лише за відповідачем, який необмежений у праві відчужити належне йому на праві власності майно поки буде тривати розгляд справи, а тому є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою, постановлена без належного мотивування, за відсутності підстав, визначених у ст. 149 ЦПК України для забезпечення позову та не відповідає правовим висновкам Верховного Суду, сформульованих у подібних правовідносинах, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вказував, що постановляючи ухвалу про забезпечення суд першої інстанції виходив з того, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову, можуть виникнути труднощі у подальшому при виконанні рішення суду. Але суд в ухвалі не конкретизував, які саме труднощі можуть виникнути у позивача у разі ухвалення рішення на її користь, а лише наведено загальні формулювання.

Вважав, що сама по собі вказівка в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що він є власником спірної квартири, не може слугувати підставою для накладення арешту, оскільки ця довідка ще не є остаточним доказом правового режиму власності та не визначає спірну квартиру як особисте приватне майно відповідача або ж як спільну сумісну власність сторін. Додав, що дана інформаційна довідка в такому разі не могла бути врахована судом при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Судом не враховано правових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, а саме постанову від 17.06.2022 у справі №908/2382/21.

Судом також не враховано постанову Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №183/5864/17-ц, в якій касаційний суд дійшов висновку, що відсутність в ухвалі про забезпечення позову посилань на обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб, є підставою для її скасування.

Також як на підставу скасування ухвали суду відповідач в апеляційній скарзі навів норми процесуального закону, якими врегульовано порядок розгляду заяви про забезпечення позову, підстави для вжиття такого заходу забезпечення позову, як арешт майна, та постанови Верховного Суду, в яких такі положення закону застосовано.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що між ним та позивачкою існує спір щодо квартири, яка є предметом спору у даній справі, та він подав позов у іншій справі №369/14935/23, де вирішується питання про відкриття провадження.

Від позивача не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін. Пояснив суду, що під час розгляду даної справи по суті відповідач зареєструвався у спірній квартирі та подав самостійний позов до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на спірну квартиру, що свідчить про вчинення дій, які можуть утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 19.11.2020 у справі №334/6521/19 навів наступний правовий висновок.

Забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 , посилаючись на те, що під час шлюбу з ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя ними набуто нерухоме майно, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, звернулася до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання цього нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на половину нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнав, що між ним та ОСОБА_3 існує спір щодо нерухомого майна, набутого під час шлюбу.

Таким чином, предметом спору є квартира АДРЕСА_1 тому, у разі задоволення позову, саме на це нерухоме майно за кожною із сторін буде визнано право власності в рівних частках.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач на даний час є єдиним власником спірної квартири, а тому в будь-який момент її відчужити під час розгляду справи, що в подальшому, у разі перереєстрації права власності на іншу особу, утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами існує реальний спір з приводу права власності на нерухоме майно і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач, як власник спірного майна, має реальну можливість його відчужити.

Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що підстави для накладення арешту не підтверджені належними доказами, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно процесуального закону умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. А як вказувалося вище, відповідач, як єдиний власник спірної квартири в будь-який час може розпорядитися цим спірним майном, а тому не задоволення заяви про забезпечення позову може призвести до того, що новий власник, який дійсно не позбавлений права розпорядження майном, має змогу реалізувати предмет спору і як наслідок з`явиться інший новий власник, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Більше того, доводи апеляційної скарги в частині власної оцінки відповідачем наданих позивачем письмових доказів не мають правового значення під час вирішення процесуального питання про забезпечення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відомості з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не визначають спірну квартиру як особисте приватне майно відповідача колегією суддів відхиляються, оскільки законодавцем визначено, що якщо право власності на майно зареєстровано після 01 січня 2013 року, то одним з головних правовстановлюючих документів виступає Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно. А матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира придбана у 2020 році.

З огляду на це, колегія суддів вважає недоречними доводи скаржника, що судом першої інстанції безпідставно враховано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 не спростовують висновку суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову та відповідно не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки у справі, яка переглядалася касаційним судом касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову залишено без змін.

Також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду і посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.101.2018 у справі №908/2382/21, оскільки у даній справі та у справі, яка переглядалася касаційним судом, судами встановлено різні фактичні обставини.

Так, у справі, яка переглядалася касаційним судом, Верховним Судом встановлено, що суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.

Натомість, як вже вказувалося вище, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції надано обґрунтовану оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів; наведено аргументи співмірності виду забезпечення позову з позовними вимогами; наведено норми процесуального закону, які регулюють дане питання, а також враховано висновки Верховного Суду.

Крім цього, судом першої інстанції враховано, що матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру може завдати збитків відповідачу та в чому саме можуть полягати такі збитки.

Таким чином, не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 17.10.2018 у справі №183/5864/17-ц не призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

При цьому, з урахуванням всього вищевикладеного, колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним ефективно захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягнути за собою неможливість виконання судового рішення. В свою чергу, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач не надав доказів негативних наслідків у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову. Більше того, посилався на те, що між ним та позивачкою дійсно існує спір щодо квартири, яка є предметом спору у даній справі, та у зв'язку з цим він звернувся до суду з окремим позовом до ОСОБА_3 щодо поділу цієї ж квартири.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, що відповідач не має наміру відчужувати спірне майно, не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майне, належне на праві власності відповідачу.

Одночасно, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2023 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська