Провадження №2/523/1501/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Назаровець Валентини Василівни,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку майна, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 квартири АДРЕСА_1 , у сумі 359 075 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп. Право власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини нежитлових приміщень № 116/1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , припинити, з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 359 075 грн. та визнати з цієї дати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 . Стягнути судові витрати.

Обґрунтовуючи вимоги поданого позову вказує на те, що їй та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_3 . Майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках по кожному на праві спільної часткової власності. Майно було придбано сторонами під час проживання у шлюбі, з метою спільного проживання. Шлюб було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2016 року у справі № 523/18882/15-ц. Враховуючи розірвання шлюбу з відповідачем та виникнення непорозумінь, у позивача виникла фактична неможливість проживати у квартирі чи будь-яким іншим чином використовувати частку належного їй майна, оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку користування належних ним часток. Площі кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, тому позивачка позбавлена можливості користуватись місцями загального користування. На неодноразові пропозиції продати спільне майно та поділити грошові кошти від його реалізації відповідач відмовляється. Отже, маючи у власності 1/2 частину спірної квартири, позивачка не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Це зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною. З метою встановлення технічної можливості здійснення поділу нерухомого майна в натурі, на замовлення позивача було проведено експертне обстеження об`єкта нерухомого майна. Відповідно до висновку експерта № 309-08-2021 від 26.08.2021 р.: за технічними показниками, об`єкт не може бути поділено. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 14.07.2021р. виконаного оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 , об`єкт оцінки - квартира загальною площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 718 150 (сімсот вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень 00 коп. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість частки квартири становить 359 075,00 гри. без ПДВ, та відповідно становить суму грошової компенсації вартості частки нерухомого майна. Виділення в натурі часток у квартирі є неможливим, у зв`язку з технічними характеристиками спірних приміщень, адже квартира, що знаходиться у спільній частковій власності, підлягає розподілу в натурі лише у випадку, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Разом з тим, спірна квартира розташована на десятому поверсі (технічний поверх) житлового будинку та обладнана лише одним входом, кухнею та санвузлом, вказані переобладнання у спірній квартирі є неможливими. Між позивачем та відповідачем угоди про сплату грошової компенсації вартості частки квартири в добровільному порядку на даний час не досягнуто, що зумовило позивача звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Назаровець В.В., яка позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що сторони так і не змогли дійти спільної згоди, у позасудовому порядку.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зазначив що він дійсно проживає в квартирі, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, разом із мамою, квартира однокімнатна. У нього відсутні грошові кошти для відшкодування позивачці вартості її частки, однак він не заперечує проти того, щоб вона проживала разом із ним в цій квартирі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та думку сторін, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя є неповнолітня донька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2016 року у справі №523/18882/15-ц шлюб розірвано.

Під час перебування у шлюбі, сторонами було придбане нерухоме майно: квартира загальною площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 , в рівних частках по 1/2 кожному, на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення № 116 від 04 листопада 2010 р., Витягом про державну реєстрацію прав від 25.11.2010р., Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2017 р.

Відповідно до Висновку експерта № 309-08-2021 від 26.08.2021 р.: за технічними показниками, об`єкт: квартиру АДРЕСА_3 , не може бути поділено.

Відповідно до Звіту про оцінку майна від 14.07.2021 р. виконаного оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 , об`єкт оцінки: квартира загальною площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , ринкова (оціночна) вартість об`єкта оцінки становить 718 150 (сімсот вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень 00 коп. без урахування ПДВ.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не ставив під сумнів достовірність оцінки квартири, клопотання про призначення по справі судової експертизи, з метою оцінки майна, також не заявляв.

Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги про стягнення грошової компенсації вартості частки нерухомого майна із іншого співвласника ОСОБА_2 , оскільки спільне користування квартирою однокімнатною неможливе, поділити її також неможливо, внаслідок чого відповідач фактично на протязі довгого періоду часу одноособово користується квартирою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України).

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.

Разом з тим, за положеннями ст. ст. 21, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

У даному випадку, позивачка не претендує на те, щоби квартиру залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної часткової власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної часткової власності на квартиру від відповідача.

Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної власності на майно не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

При цьому, до доводів відповідача щодо його неплатоспроможності, та неможливості сплати позивачу грошову компенсацію за частку в спільному майні, суд ставиться критично.

Суд виходить із того, що платоспроможність відповідача у даному випадку не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому, його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно не становитиме для відповідача надмірний тягар, не суперечитиме принципу пропорційності та не порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи, дисбаланс у останніх може виникнути якраз у випадку відмови судом у задоволенні позову, оскільки спільне користування однокімнатною квартирою неможливе, поділ квартири неможливий, що фактично вже стало наслідком одноосібного користування відповідачем спільною власністю.

Також таке стягнення не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на квартиру і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою, у спільну часткову власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

У даному випадку, залишення неподільної речі у спільній частковій власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.

Також, стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно не становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верхового Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відтак, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 має у власності 1/2 частину спірної квартири, позивачка не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю частиною на власний розсуд, що також зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною, суд вважає що доводи позивачки, щодо одержання грошової компенсації вартості частки, за наведених обставин, є доцільними та обґрунтованими.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку майна, стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , у сумі 359 075 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп., належної на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , припинити, з дати отримання ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) грошової компенсації у сумі 359 075 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 , з дати отримання ОСОБА_1 компенсації за неї у розмірі 359 075 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 22 березня 2024р.

Суддя К.О. Далеко