КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024року місто Київ

Справа № 363/3440/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1035/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Желепи О. В.

суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року (ухвалене у складі судді Бусік О. Л., повне судове рішення складено 03 червня 2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Театрально-видовищного закладу культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, скасування наказу та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ

30 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Театрально-видовищного закладу культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Театру на Липках, яка полягає у не нарахуванні єдиного внеску на середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивача з 20 січня 2017 року до 01 лютого 2017 року у строк, визначений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2017 року до 02 липня 2021 року в сумі 883 859,48 грн;

- визнати недійсним запис №18 від 19 січня 2017 року на сторінках 12-13 у трудовій книжці ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 про звільнення;

- скасувати наказ театрально-видовищним закладом культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» від 19 січня 2017 року №13-К про звільнення ОСОБА_1 з посади артиста драми вищої категорії з 19 січня 2017 року;

- поновити позивача на роботі у театрально-видовищному закладі культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» на посаді артиста з 02 лютого 2017 року;

В обґрунтування позову позивач вказував на те, що він перебував у трудових відносинах з театрально-видовищним закладом культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» (далі - Театр на Липках). 19 січня 2017 року його було звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України згідно з наказом №13-к. При цьому, з вини відповідача позивачу не було видано трудову книжку.

За захистом своїх прав позивач звернувся до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року позовні вимоги позивача було задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки за період з 20 січня до 01 лютого 2017 року в сумі 4573,89 грн.

Наведеним рішенням встановлено, що позивач з вини відповідача не працював у період з 20 січня 2017 року до 01 лютого 2017 року, натомість днем звільнення позивача вважається 01 лютого 2017 року, тобто день видачі позивачу трудової книжки.

В той же час, 15 липня 2021 року позивач дізнався про те, що відповідач, всупереч вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не нарахував єдиний внесок на середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України ОК-7, де останнім зазначаються відомості за 19 днів січня 2017 року, натомість інформація за час вимушеного прогулу з 20 січня до 01 лютого 2017 року відсутня.

Разом з тим, відповідач у день звільнення, а саме: 01 лютого 2017 року не виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу (4573,89 грн), що складала 100% загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, внаслідок чого зазначені кошти були стягнуті з відповідача рішенням суду, яке відповідач добровільно не виконав, оскільки його було виконано в примусовому порядку та виплатив позивачу середній заробіток лише 02 липня 2021 року.

Вказані обставини свідчать про факт порушення відповідачем ст. ст. 41. 43, 46, 129-1 Конституції України, ст. ст. 47, 116 КЗпП України, оскільки відповідач розрахунок з відповідачем не провів та єдиний соціальний внесок не сплатив.

Таким чином, має місце факт затримки відповідачем розрахунку при звільненні з вини роботодавця за період з 01 лютого 2017 року до 02 липня 2021 року.

Крім того, оскільки факт затримки видачі трудової книжки був встановлений рішенням суду, то відповідач зобов`язаний був видати наказ про новий день звільнення. Однак новий наказ відповідач не видав, його копію позивачу не вручив. Отже, наказ про звільнення позивача від 19 січня 2017 року №13-к не відповідає вимогам чинного законодавства і є недійсним, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним запис №18 від 19 січня 2017 року у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року відмовлено в задоволені позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 24 травня 2023 року подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року та прийняти нове, про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені судом не відповідають обставинам справи та є помилковими.

Вказує, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року по справі №757/21705/17-ц встановлено факт невидачі позивачу з вини відповідача трудової книжки у день звільнення, у зв?язку з чим задоволено позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 4573,89 грн. Однак судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановлено період вимушеного прогулу, пов?язаного із затримкою видачі трудової книжки відповідачем, яким згідно рішення Печерського районного суду м.Києва є період з 19.01.2017 по 01.02.2017. Вказані обставини є істотними для правильного вирішення справи.

Вказує, що наказ про звільнення було видано 19.01.2017, однак трудову книжку позивачу видано лише 01.02.2017 року, тому відповідач 01.02.2017 мав видати наказ про новий день звільнення, копію якого мав вручити позивачу. Оскільки відповідачем не вчинено таких дій, то наказ від 19.01.2017 № 13-к про звільнення позивача не відповідає вимогам закону, а зазначена у ньому дата звільнення є недійсною.

Зазначає, що також недійсним є запис №18 від 19 січня 2017 року у трудовій книжці ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 про звільнення, оскільки була порушена процедура звільнення і дата звільнення є недійсною.

Вказує, що висновок суду в оскаржуваному рішенні про те, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 07.08.2017 року по справі №753/3225/17 встановлено факт порушення позивачем трудової дисципліни, спростовується матеріалами даної справи і фактом порушення відповідачем трудових прав позивача під час звільнення, встановлених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року по справі №757/21705/17-ц, оскільки процедуру звільнення позивача не можна вважати законною внаслідок її порушення відповідачем.

Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також відсутності підстав для нарахування єдиного внеску на середню заробітну плату та визнання неправомірною бездіяльністі Театру на Липках, яка полягає у не нарахуванні єдиного внеску на середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивача.

Також зазначає, що суд протиправно відніс дану справу до малозначної.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

21 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу поданий представником відповідача, в якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року без змін.

Вказує, що судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

28 грудня 2023 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві просить залишити рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Порхун В. М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення Печерського районного суду від 25 травня 2022 року без змін.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник адвокат Зосименко Г. Р. у судовому засіданні просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином.

25 березня 2024 року ОСОБА_1 подав безпосередньо до Київського апеляційного суду заяву в якій просить розгляд справи призначений на 26 березня 2024 року провести без його участі, а апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що позивач повідомлений про розгляд справи та просив розглянути справу за його відсутності, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем до апеляційної скарги долучено довідку Пенсійного Фонду України (ОК-7) від 22.05.2023 року, яку просить приєднати до матеріалів справи.

Позивач вказує, що довідка здобута вже після постановлення оскаржуваного рішення, з якої вбачається, що відповідачем не нарахований єдиний внесок на суму середнього заробітку за час роботи з 20 січня 2017 року по 01 лютого 2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок.

Апеляційний суд вважає, що відсуні підстави для прийняття довідки Пенсійного Фонду України (ОК-7) від 22.05.2023 року.

В матеріалах вже міститься довідка Пенсійного Фонду України (ОК-7) від 15.07.2021 року, яка була надана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог та досліджена судом першої інстанції.

Крім того, як зазначає сам позивач, довідка отримана ним після ухвалення оскаржуваного рішення та подана на спростування висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції, однак такі обставини не є винятковими для прийняття нового доказу у справі. Учасники справи мають подати всі докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, які вважають необхідними, до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

ОСОБА_1 знаходився в трудових відносинах з Театром на Липках та працював на посаді артиста.

19 січня 2017 року позивач був звільнений з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

17 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва суду з позовом до Театру на Липках, третя особа - ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Театру на Липках про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Театру на Липках на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 4573,89 грн.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виснував, що виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в примусовому порядку відбулось лише 02 липня 2021 року і саме з цього часу у роботодавця виник обов`язок відрахувати належні податки і збори з указаної у судовому рішенні суми.

Суд вказував, що підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП) передбачені окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу, від стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки. Так, стаття 236 КЗпП України передбачає виплату робітнику середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення саме про поновлення на роботі. Разом з тим, період з 01 лютого 2017 року по 02 липня 2021 року не є вимушеним прогулом в розумінні статті 235 КЗпП. Таким чином, відсутні підстави для відповідальності відповідача у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за період з 01 лютого 2017 року по 02 липня 2021 року.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним запису №18 від 19 січня 2017 року на сторінках 12-13 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 та скасування наказу театрально-видовищним закладом культури «Київський академічний театр юного глядача на Липках» від 19 січня 2017 року №13-К про звільнення ОСОБА_1 з посади артиста драми вищої категорії з 19 січня 2017 року, поновлення його на роботі у Театрі на Липках на посаді артиста з 02 лютого 2017 року, то суд вказував, що судовим рішенням установлено наявність факту порушення трудової дисципліни позивачем, що виразилось у зриві репетиції вистави «Скрудж», що мало місце 02 січня 2017 року, а також у нез`явленні на репетицію вистави 03 січня 2017 року без поважних причин, що виключає підстави для скасування наказу від 04 січня 2017 року № 4-в про оголошення йому догани та від 19 січня 2017 року № 13-к про звільнення позивача за прогул без поважних причин.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, підставою поновлення на роботі та скасування наказу від 04 січня 2017 року № 4-в про оголошення догани та наказу від 19 січня 2017 року №13-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 указував факт затримки видачі трудової книжки, що є підставою для видачі відповідачем наказу про новий день звільнення. Суд виснував, що затримка видачі трудової книжки не є підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки судовим рішенням установлено факт винесення йому догани за порушення трудової дисципліни та звільнення його за прогул без поважних причин, а є підставою для видачі наказу про новий день звільнення та внесення про це запису у трудову книжку. Однак такі позовні вимоги позивач не заявляв.

Колегія суддів , дослідивши матерікали справи та надані суду докази встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Згідно положень ст. 116 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 ЗУ «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 ЗУ «Про оплату праці», закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать (основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні). У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі 755/12623/19 (провадження 14-47цс21), та вказувала, що:

«Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати».

Як встановлено судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року у справі № 757/21705/17-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з Театру на Липках на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Для виплати такого заробітку при звільненні у роботодавця не було підстав, оскільки вказана сума була присуджена лише рішенням суду 2018 року, а тому та обставина, що вказане рішення було виконано лише в 2021 році не породжує у позивача права на стягнення середнього заробітку у порядку ст. 117 КЗоТ України.

Судом було вирішено питання щодо захисту прав позивача в майновому сенсі, через затримку видачі трудової книжки та компенсовано заробіток за ті дні, що трудова книжка не видавалась.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період часу з 01 лютого 2017 року (день видачі трудової книжки) по 02 липня 2021 року (день виконання рішення у справі № 757/21705/17-ц) в розуміння Закону не є вимушеним прогулом, ане виплачений позивачу за рішенням суду середній заробіток за час затримки видач ітрудової книжки, не є тією виплатою, яку роботодавець зобов`язаний був сплатити у день звільнення позивача.

Таким чином висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є правильними.

Щодо визнання бездіяльності, у вигляді не нарахування єдиного внеску на середню

заробітну плату за час вимушеного прогулу, пов`язаного з затримкою видачі трудової книжки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року було стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, вказане рішення виконано в примусовому порядку 02 липня 2021 року.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (наданих послуг) за цивільно-правовими договорами (ст.7 Закону №2464-VI).

Порядок нарахування єдиного внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка стягнута за рішенням суду визначено абз.2 ч.2 ст.7 Закону №2464-VI.

Так, для осіб, яким після звільнення з роботи згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Отже, нормами Закону №2464-VІ саме на роботодавця покладено обов`язок щодо розрахунку та сплати єдиного соціального внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка була стягнута за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постановівід 23 квітня 2019 року у справі 2340/3023/18,провадження №К/9901/6896/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21) вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».

Таким чином висновки суду перщої інстанції, що обов`язок нараховувувати єдиний внесок на середню заробітну плату, стягнуту судом за рішенням суду виник з моменту виконання такого рішення є вірним.

Так, як суду першої інсмтанції не були надані докази, що відповідач не здійснив нарахування єдиного внеску на середню заробітну плату з дати виконання рішення суду, а також не провів інші передбачені відрахування, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні таких вимог через їх недоведеність.

Щодо скасування наказу про звільнення, визнання недійсним запису про звільнення та поновлення на роботі

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Частиною п?ятою статті 235 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивача передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним запису про звільнення, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Фактично позивач обґрунтовує вказані позовні вимоги тим, що оскільки відповідачем видано трудову книжку не у день звільнення 19.01.2017 р., а із затримкою 01.02.2017 р., то наказ про звільнення та запис в трудовій книжці не відповідають вимогам закону, а відтак наказ підлягає скасуванню, запис визнанню недійсним, а позивач поновленню на роботі.

Однак видача позивачу не у день звільнення трудової книжки є лише підставою для видачі наказу про новий день звільнення та внесення про це запису у трудову книжку.

Матеріалами справи не встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою про видачу нового наказу про звільнення та внесення змін до трудової книжки, а відповідачем було відмовлено у таких діях.

Щодо поновлення позивача на роботі, то судом правильно зазначено, що рішенням у справі № 753/3225/17 встановлено наявність факту порушення трудової дисципліни позивачем, що виключає підстави для скасування наказу від 04 січня 2017 року № 4-в про оголошення йому догани та від 19 січня 2017 року № 13-к про звільнення позивача за прогул без поважних причин.

Сама по собі затримка видачі трудової книжки не є обставиною яка безумовно свідчить про необхідність поновлення особи на роботі, скасування наказу про звільнення та скасування запису в трудовій книжці.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд протиправно відніс справу до малозначної та розглянув її в порядку спрощеного провадження, відхиляються апеляційним судом як не обґрунтовані.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема справ, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема справи, що виникають з трудових відносин.

Частиною першою статті 279 ЦПК України визначено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі «Розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження».

Закон чітко передбачає можливість розгляду справ, що виникли з трудових відносин в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до ухвали Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року, розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

Аналіз вказаної ухвали не дає суду підстав вважати, що місцевий суд відніс дану справу до малозначної, таких посилань ухвала про відкриття провадження не містить.

Суд призначив розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін, що давало сторонам можливість в судовому засіданні висловлювати свої вимоги, заперечення, надавати пояснення та користуватись іншими процесуальними правами передбаченими пункти 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст. 268, 367,368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська