Справа № 362/6778/21
Провадження № 2/362/206/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі секретаря Шмагун М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 25.04.1985 р. на підставі ордеру № 6484, виданого Дарницьким КЕЧ, є наймачем квартири АДРЕСА_2 , військового містечка № НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , де відповідачі безпідставно зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, оскільки виданий їм ордер на вказане житло визнаний рішенням суду недійсним. Вважає, що визнання ордеру недійсним є підставою для виселення відповідачів у відповідності до ст.ст. 58, 117 ЖК УРСР.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує.

Відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій позовні вимоги до нього та його родини не визнав, вважає, що оскільки позивач не є власником спірної нерухомості, то не має права на звернення до суду з таким позовом. При цьому вказує, що з часу скасування ордеру № 161 від 04.07.2012 р. та до сьогодення його родина не позбавлена права на користування житловим приміщенням, яке він та його родина набули після вселення.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили, відзиву на позов не надіслали.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків.

Згідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.

Судом достовірно встановлено, що 25.04.1985 р. Дарницьким КЕЧ старшому лейтенанту ОСОБА_6 з родиною, яка складається з доньки ОСОБА_1 , видано ордер № 6484 на право заняття в АДРЕСА_4 , житловою площею з однією кімнатою 16,8 кв.м.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

03.09.2010 р. рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 2-6/10, що ухвалою апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-8551/10 від 19.10.2010 р. залишено без змін, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 виселено з квартири АДРЕСА_1 в зв`язку із закінченням договору піднайму. Цим же рішенням відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму на спірну квартиру.

17.01.2011 р. постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-6 від 19.10.2010.

07.09.2011 р. рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 2-1810/2011 позов виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області задоволено частково, визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В частині вимог до ОСОБА_1 відмовлено та встановлено, що остання, після закінчення навчання в школі та в інституті, намагалася поселитися в спірній квартирі, але в ній проживала сім`я Якубовських.

13.08.2013 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області, справа № 2-1810/011, заяву виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.09.2011 р. залишено без розгляду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2012 р., справа № 1008/4717/12, що залишено в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 04.03.2013 р., визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області № 278 від 25.06.2012 року та ордер № 161 від 04.07.2012 року на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 у складі 4 осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ).

Вказаним рішенням суду встановлено, що фактично рішення органом місцевого самоврядування щодо надання відповідачам спірної квартири не приймалося, а при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчим комітетом Васильківської міської ради від 25.06.2012 р. № 278 і видачі його на підставі ордеру № 161 від 04.07.2012 р. на ім`я ОСОБА_4 не було враховано, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2010 р. сім`ю Якубовських виселено зі спірної квартири, а рішенням цього ж суду від 07.09.2011 р. встановлено правомірність користування ОСОБА_1 зазначеною квартирою, яка зареєстрована у вказаній квартирі. Також, судом встановлено, що саме через судові тяганини ОСОБА_1 була позбавлена можливості проживати в спірній квартирі.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04.03.2013 р., справа № 1008/4717/12, встановлено правомірність користування ОСОБА_1 зазначеною квартирою, яка зареєстрована у вказаній квартирі, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про порушення прав ОСОБА_1

31.08.2017 р. ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Васильківської міської ради з клопотанням про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

21.09.2017 р. відділ з питань реєстрації місця проживання Васильківської міської ради Київської області за вих. № 123 відмовив у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , оскільки в рішенні суду не йдеться про зняття з реєстрації місця проживання вищезазначених осіб.

13.12.2017 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі № 362/6492/17 до виконавчого комітету Васильківської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання, провадження у якій ухвалою суду від 19.02.2019 р. зупинено, а 01.06.2021 р. передано на розгляд Київського окружного адміністративного суду, де 01.09.2021 р. провадження закрито.

31.07.2018 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі № 362/2754/18 за позовом Васильківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, ухвалою від 17.11.2020 р., в якій справу залишено без розгляду за заявою позивача.

Таким чином, вищевказаними ріщеннями, що набрали законної сили, а тому не потребує доведення, достовірно встановлено, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном на підставі ордеру № 6484, виданого Дарницьким КЕЧ, та є єдиним користувачем однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , військового містечка № НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 на законних підставах.

Відповідачі таке право втратили, оскільки законна підстава набуття права користування спірним житлом, а саме ордер № 161 від 04.07.2012 р. на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 у складі 4 осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ) визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області № 278 від 25.06.2012 р. про надання такого.

Згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання вих. № 954/12-12/2021 від 15.11.2021 р. в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Сторони визнали, що, на час розгляду справи, спірну житлову площу займає родина Якубовських, через що ОСОБА_1 неправомірно позбавлена права користування квартирою. Вказана обставина встановлювалася і попередніми рішеннями судів, посилання на які викладено вище.

Відповідно до ст. 117 ЖК УРСР, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Проте, норма даної статті застосовується виключно до службового житла, докази про належність спірної квартири до такого сторонами не надано та не встановлено рішеннями чинних судів.

З огляду на те, що позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права, зважаючи на принцип змагальності та рівності сторін, суд вважає безумовною необхідність застосування принципу «jura novit curia».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника або, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

З аналізу практики Верховного Суду, об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно, що перебуває у власності та фактичному володінні позивача. Сторонами у негаторному позові, зокрема позивачем є особа, яка володіє річчю: власник або титульний володілець.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Питання про виселення на підставі вказаної норми може ставитися лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника/наймача житла у будь-якій формі. Отже, виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Чинними рішеннями судів встановлено законність набуття позивачкою права користування спірним житлом, а також те, що органом державної влади ордер на спірну квартиру видано внаслідок неправомірних дій, а тому відповідачами було здійснено невиправдане втручання у приватну сферу позивачки, і порушено її право на повагу до житла.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Стосовно обґрунтованості підстав для виселення Велика Палата ВС, справа № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 р., зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

За встановлених судом обставин справи, ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є саме пред`явлення вимоги в порядку статті 391 ЦК України про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном, зокрема, про виселення відповідачів.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2022 р. в справі № 332/2378/19, від 21 вересня 2022 р. в справі № 331/4799/16 та від 16 серпня 2023 р. в справі 466/11778/21.

При цьому, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням була б неефективним способом захисту в цій частині, оскільки за змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживанняособи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а отже, судове рішення про виселення, яке набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживанняособи.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 р. в справі №235/9835/15-ц, від 27 липня 2023 р. у справі № 201/290/16-ц, від 16 серпня 2023 р. в справі № 645/2747/19 та інших.

Отже, виходячи з наведених норм матеріального права, встановивши, що відповідачі самоправно зайняли та користуються спірної житловою площею, а тому право відповідачів на користування житловим приміщенням припинилося, домовленості з позивачем щодо проживання в квартирі відповідачі не досягли, вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційності між виселенням відповідачів й захистом права власності позивача прийнявши до уваги, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а продовження їх проживання в спірній квартирі порушує право володіння позивача, яке гарантовано як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, з урахуванням тривалого безпідставного проживання відповідачів у спірній квартирі, суд дійшов висновку, що виселення родини Якубовських зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення є законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету і є необхідним у демократичному суспільстві.

За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1404 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 76-82, 95, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1404 грн. 20 коп. в рівних частинах з кожного по 351 грн. 05 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко