ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2024 року м.Суми

Справа №535/568/23

Номер провадження 22-ц/816/76/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гур`єва Андрія Альбертовича

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2023 року в складі судді Яценко Н.Г., ухвалене в м. Охтирка, повний текст якого складено 16 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Гур`єва А.А. звернувся до Котелевського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави.

В обґрунтування позову зазначено, що з жовтня 2022 року між сторонами проводились переговори щодо підбору ОСОБА_2 автомобіля позивачу з метою укладення у подальшому договору купівлі-продажу. У рахунок майбутнього договору позивач, на прохання відповідача, оплатив ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 176 287 грн 19 коп., але на даний час відповідач своїх зобов`язань по підбору автомобіля не виконав, у зв`язку з чим на його адресу позивач 28 березня 2023 року направив претензію щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Та незважаючи на це відповідач гроші не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 176287 грн 19 коп.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2023 року справу № 535/568/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, постановлено передати на розгляд до Охтирського міськрайонного суду Сумської області.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гур`єв А.А., посилаючись на незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд помилково визнав встановленою обставину наявності договірних правовідносин між сторонами процесу.

Вказує, що помилковим є посилання місцевого суду на постанову Верховеного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, оскільки висновки, викладені у вищезазначеній постанові стосуються процесу доказування у господарському судочинстві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 25000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2024 року: 3028 * 100 = 302800 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копій платіжних інструкцій за період з 06 жовтня 2022 року по 16 січня 2023 року з рахунку ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 були перераховані грошові кошти у загальному розмірі 176 287 грн 19 коп. (копії платіжних інструкцій № № Р24А725354882D78386, P24A725219762D11437, P24A576301711D31082, P24A575898840D00801, P24A505549576D71842, P24A435933211D56448, P24A347285931D09715) (а. c. 8-14).

28 березня 2023 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 претензію з вимогою повернути йому перераховані зазначені вище грошові кошти (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши пояснення сторін та зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність тієї обставини, що кошти позивачем перераховувались на рахунок відповідача добровільно та не є такими, що отримані відповідачем безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Позивач стверджував, що між ним та позивачем існувала домовленість щодо підшукання автомобіля для подальшого його придбання позивачем за винагороду, отже, викладені позивачем фактичні обставини виключають безпідставність отримання відповідачем грошових коштів.

Неодноразове перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача свідчать про добровільність такого перерахування, його цілеспрямованого характеру.

Позивач не довів абсолютну безпідставність набуття коштів відповідачем та не довів безпідставність перерахування цих коштів відповідачу.

З огляду на недоведеність обставини безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відповідно до ст. 1212 ЦК України повернути отримані ним грошові кошти відсутні.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2018 року у справі N185/44618/18, відповідно до якого в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Поведінка позивача, який вільно та без помилки перерахував відповідачу кошти за відсутності будь-якого обов`язку на таке перерахування, не вказуючи при цьому на обов`язковість повернення вказаних грошових коштів, та згодом вимагаючи повернення сплачених коштів, є явно суперечливою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно встановив, що між сторонами мали місце договірні відносини, не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи свідчать про зворотнє.

Сама по собі відсутність письмової форми договору між сторонами не свідчить про безпідставність отримання відповідачем грошових коштів.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що грошові кошти не можна визнати як безпідставно набуте майно, а питання виконання чи невиконання домовленості між сторонами не входить до предмету розгляду даної справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки районного суду, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення постановлено районним судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, заявлених ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заявлено про стягнення зі ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції у сумі 25000 грн.

На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 надано: копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги, укладений між відповідачем та адвокатом Трикозою Т.В., копію квитанції № 4501 від 19 грудня 2023 року про оплату наданої професійної правничої допомоги у сумі 25000 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 599, копію розрахунку витрат на професійну допомогу адвоката.

Колегія суддів приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом Трикозою Т.В. робіт на підставі договору, а також на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 25000 грн.

Разом з тим, враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 25000 грн у даному випадку є завищеними, оскільки не є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягу наданих ним послуг, а тому їх розмір має бути зменшений.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гур`єва Андрія Альбертовича залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов