КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 754/2534/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3487/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати його спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 та змінити черговість одержання права на спадкування, визнавши його спадкоємцем другої черги.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_5 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою він проживав однією сім`єю з 2001 року. Вказував, що спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_4 є відповідач, померла перебувала у безпорадному стані і позивач надавав їй матеріальну допомогу та моральну підтримку під час її хвороби, у зв`язку з чим просив змінити черговість спадкування та визнати його спадкоємцем другої черги.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні обставини, які виключають встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що сім`ю складають не лише особи, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, а тому суд безпідставно відмовив у встановленні факту проживання однією сім`єю. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . За заявою відповідача ОСОБА_2 , яка є сестрою померлої ОСОБА_4 , було відкрито спадкову справу. Із заявою про прийняття спадщини звернувся також ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18, від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18.

У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Так, у справі № 523/6051/17 Верховний Суд зазначив, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

При зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивачем не було наведено доводів про те, що ним заявлено вимоги не щодо встановлення факту проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а як інших членів сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 1981 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області було здійснено актовий запис про шлюб №903 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач ОСОБА_1 факт свого перебування у шлюбі не заперечував.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Так, у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц (провадження № 61-40658св18) Верховний Суд зазначив, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Аналіз цих норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень наведеної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19)».

Отже, позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб позивача розірвано не було. Встановивши, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з ІНФОРМАЦІЯ_2 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років до дня її смерті.

Та обставина, що позивач фактично не проживає з дружиною ОСОБА_7 , не має правового значення для вирішення питання про наявність спадкових прав як спадкоємця четвертої черги у нього після смерті ОСОБА_4 , що відповідає наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Доводів про те, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості розірвати шлюб, який за його твердженням існує формально, позовна заява та апеляційна скарга не містять.

Посилання представника позивача у своїй апеляційній скарзі на практику ЄСПЛ щодо визнання сімейних зв`язків не спростовують висновок суду першої інстанції, оскільки у задоволенні позову було відмовлено з підстав перебування позивача у зареєстрованому шлюбі, а не у зв`язку з невизнанням сім`єю осіб, які проживали у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу.

Доводи представника позивача в судовому засіданні про невиправдане втручання держави в особисте життя ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за своє життя на власний розсуд розпорядились своїми правами, шлюб не реєстрували, заповіту на ім`я ОСОБА_1 ОСОБА_4 не складала.

Враховуючи відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , позивач не може вважатись спадкоємцем четвертої черги після її смерті, а тому і вимоги щодо зміни черговості спадкування задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо надання позивачем доказів на підтвердження своїх позовних вимог в ході апеляційного перегляду справи підтвердження не знайшли.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 27 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді