ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 159/4766/21

провадження № 61-15464 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - адвокат Романюк Леонід Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Леоніда Сергійовича, на постанову Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, прийнятих у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 березня 2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , він є власником земельної ділянки, загальною площею 9,8062 га, кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Восени 2018 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 велися перемовини щодо продажу вказаної земельної ділянки.

Позивач указував, що з метою продажу земельної ділянки 23 листопада 2018 року його представником за довіреністю - ОСОБА_5 , було отримано

у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області

(далі - приватний нотаріус) Веремчука С. В. дублікат вищезазначеного договору

про задоволення вимог іпотекодержателя, а приватним нотаріусом міста москви (російська федерація) Черніговим І. О. було посвідчено його заяву від 26 листопада 2018 року про те, що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі.

У зв`язку з його постійним проживанням за межами України від його імені

участь у перемовинах щодо продажу земельної ділянки брав його

представник - ОСОБА_5 , у тому числі на підставі нової довіреності

№ 77/797-н/77-2018-25-2242, посвідченої 28 листопада 2018 року приватним нотаріусом міста москви (російська федерація) Черніговим І. О., строком дії

до 01 грудня 2018 року.

Сторони не змогли дійти згоди щодо ціни земельної ділянки і порядку проведення розрахунку, укладення договору купівлі-продажу неодноразово відкладалося

та, як наслідок, договір не було укладено. Оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку та його вищевказана заява від 26 листопада

2018 року були передані приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Волинської області (далі - приватний нотаріус)

Лехкобит Л. В.

28 грудня 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Веремчука С. В.

із метою отримання дубліката договору про задоволення вимог іпотекодержателя і дізнався, що належна йому земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного

між ними, посвідченого 28 грудня 2018 року приватним нотаріусом Лехкобит Л. В., реєстровий номер 1549.

У вищевказаному договорі зазначено, що від його імені, як продавця, діяв представник - ОСОБА_6 , на підставі довіреності від 28 листопада 2018 року

№ 77/797-н/77-2018-25-2242, посвідченої приватним нотаріусом міста москви (російська федерація) Черніговим І. О.

Позивач зазначав, що він не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_6 ,

що підтверджується його заявою, посвідченою 29 грудня 2018 року ОСОБА_7 ,

як тимчасово виконуючою обов`язки приватного нотаріуса міста москви (російська федерація) Чернігова І. О., про те, що він не видавав 28 листопада

2018 року довіреність на ім`я ОСОБА_6 . Більше того, він не знав останнього, ніколи не уповноважував його на вчинення будь-яких дій від свого імені.

Крім того, довіреність з реєстраційним номером 77/797-н/77-2018-25-2242

від 28 листопада 2018 року видавалася ним на ім`я ОСОБА_5 і її дія закінчилася 01 грудня 2018 року.

Уважав, що довіреність на ім`я ОСОБА_6 була підроблена шляхом накладення машинописного тексту на довіреність, видану на ім`я ОСОБА_5 .

У квітні 2019 року він звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Лехкобит Л. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на підставі статті 232

ЦК України, так як правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (справа № 159/2179/19).

При розгляді цієї справи ОСОБА_6 подав до суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову, в якій, разом із іншим, указано про те, що він

не підписував договір купівлі-продажу, не був обізнаний про існування довіреності тощо. Позивач зазначав у позові, що ця справа розглядається в суді апеляційної інстанції.

При цьому вказана у договорі купівлі-продажу ціна земельної ділянки

не відповідає тій ціні, за яку він погоджувався відчужити земельну ділянку. Грошові кошти за цим договором йому не передавалися, що підтверджує відсутність його волі на укладення правочину та відсутність повноважень

у ОСОБА_6 , як представника за довіреністю, на укладення правочину.

Він не може вважатися стороною цього договору купівлі-продажу, який фактично

є неукладеним, а тому до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не перейшли речові права на земельну ділянку.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 на підставі статей 387, 388 ЦК України просив суд витребувати на його користь від ОСОБА_2 і ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 9,8062 га, кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по

АДРЕСА_1 , та вирішити питання понесених ним судових витрат.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року у складі судді Волкової Ю. Ф. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2018 року була предметом судового розгляду у справі № 159/2179/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності

на нерухоме майно (на спірну земельну ділянку), в якій позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_6 із реєстраційним номером 77/797-н/77-2018-25-2242. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року, яке по суті залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року (провадження

№ 61-21138св21), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, у тому числі, які регулюють питання правочинів та представництва, укладення, зміну та розірвання договорів, а також норми процесуального закону щодо доказування, надав оцінку посиланням позивача про невчинення відповідного правочину, підроблення довіреності, наданими сторонами доказам і виходив із того, що позивач не надав суду оригінал довіреності з реєстраційним номером 77/797-н/77-2018-25-2242, виданої на ім`я ОСОБА_5. При цьому сторони не надали суду оригінал довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 . Тому районний суд уважав, що позивачем не доведено невчинення ним такого одностороннього правочину як видача довіреності на ім`я ОСОБА_6 , відсутність у нього наміру на волевиявлення і вчинення правочину від 28 грудня 2018 року, непогодження істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки у частині її вартості.

Як наслідок, відсутні правові підстави для висновку про неукладенність договору купівлі продажу земельної ділянки від 28 грудня 2018 року.

У частині доводів позивача про відсутність волевиявлення у ОСОБА_1

на вчинення правочину від 28 грудня 2018 року районний суд виходив із того,

що позивач не заперечував обставини щодо проведення перемовин

із відповідачами на предмет продажу спірної земельної ділянки, уповноваження іншої особи на участь у таких перемовинах від його імені, передав для укладення правочину приватному нотаріусу Лехкобит Л. В. відповідний пакет документів,

що у своїй сукупності спростовує вищевказані доводи позивача.

Крім того, договір купівлі-продажу від 28 грудня 2018 року містить погоджену сторонами договірну ціну і ствердження факту повного розрахунку за цим договором до його підписання і нотаріального посвідчення.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 13 липня 2023 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката

Романюка Л. С., задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65 000,00 грн витрат

на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти заяви відмовлено.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу,

суд першої інстанції надав оцінку доказам, що підтверджують такі витрати, застосував відповідні норми ЦПК України, урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду зі вказаного процесуального питання і виходив із того,

що відповідач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 65 000,00 грн, а не в розмірі 78 750,00 грн. Указаний розмір витрат є доведеним,

він відповідає критерію розумності та пропорційності, складності справи, фінансовому стану її учасників.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня

2023 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано від ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 9,8062 га, кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

витрати по сплаті судового збору по 14 414,50 грн із кожного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції надав оцінку поданим сторонами доказам і виходив

із того, що ОСОБА_1 не посвідчував у нотаріуса довіреність від 28 листопада 2018 року за номером 77/797-п/77-2018-25-2242, строком дії до 01 грудня

2019 року, та не уповноважував ОСОБА_6 бути його представником. Тобто позивач не вчиняв оспорюваного правочину купівлі-продажу.

Оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки

від 28 грудня 2018 року підписали продавець - ОСОБА_1 (позивач), від імені якого діє ОСОБА_6 по довіреності, посвідченій нотаріусом міста москви Черніговим І. О. (російська федерація) 28 листопада 2018 року за номером

77/797-п/77-2018-25-2242. Разом із цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до даних сайту федеральної нотаріальної палати російської федерації перевірити вказану довіреність неможливо, оскільки документ

не знайдено. Проте, перевірити можливо довіреність, посвідчену цим нотаріусом 28 листопада 2018 року за номером 77/797-н/77-2018-25-2242, якою ОСОБА_1 уповноважив бути його представником ОСОБА_5., термін довіреності визначено до 01 грудня 2018 року.

Тому суд апеляційної інстанції вважав, що позивач не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_6 , тобто не вчиняв указаного одностороннього правочину.

Як наслідок, позивач не укладав із відповідачами нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2018 року, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 про витребування із чужого незаконного володіння відповідачів спірної земельної ділянки підлягає задоволенню.

Додаткове рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом із тих підстав, що воно є складовою основного судового рішення, яке судом скасовано. Розподіл судових витрат у частині судового збору здійснено апеляційним судом відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу по 40 493,06 грн

із кожного.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надавши оцінку доказам на понесення відповідних витрат, виходив із того, що витрати у розмірі 685 302,50 грн (фіксована винагорода гонорару успіху) не були заявлені у попередньому (орієнтовному) розрахунку,

значно перевищують указаний розрахунок, а тому вони не підлягають відшкодуванню.

Разом із цим, витрати на правничу допомогу у розмірі 54 000,00 грн

та 26 986,13 (фактично сплачений гонорар) підлягають стягненню з відповідачів

на користь позивача, так як є доведеними, їх розмір обґрунтований, розумний

та співмірний зі складністю справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Романюк Л. С., подав

до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення суду апеляційної інстанції,

в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд

не дослідив зібрані у справі докази, встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. У задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги

та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2023 року пояснення ОСОБА_2 , за змістом касаційну скаргу, залишено без руху. Надано ОСОБА_2 строк

для усунення недоліків пояснень, попереджено про наслідки невиконання ухвали.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Л. С., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті

та здійснюючи розподіл витрат на правничу допомогу, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, порушив норми процесуального права й не врахував відповідну судову практику Верховного Суду.

Вважає, що позивач не довів факт того, що він не укладав із відповідачами оспорюваний ним правочин.

При цьому ОСОБА_1 у судовому порядку оспорював договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 28 грудня 2018 року (справа № 159/2179/19)

і у задоволенні даного позову судом було відмовлено. Тобто вказаний правочин

є правомірним. Підстави позову ОСОБА_1 у цій справі та у справі,

яка переглядається, аналогічні. Отже, суд апеляційної інстанції не врахував преюдиційні обставини, встановлені у справі № 159/2179/19.

Оспорюваний позивачем договір виконано сторонами, проведено всі розрахунки на його виконання. У спірних правовідносинах відсутні правові підстави

для витребування майна на користь позивача, так як останній перебував

у договірних відносинах із відповідачами. Суд апеляційної інстанції помилково врахував дані сайту федеральної нотаріальної палати російської федерації, зокрема відповідні скріншоти, надані представником позивача у день ухвалення апеляційним судом рішення у справі. Більше того, сторони договору не можуть нести відповідальність за зроблені нотаріусом технічні помилки при посвідченні договору, зокрема у частині номера відповідної довіреності, на підставі якої діяв представник продавця.

Здійснюючи розподіл витрат на правничу допомогу, апеляційний суд помилково врахував надані позивачем докази, не надав оцінку обґрунтованості відповідної заяви позивача.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Крім того, у касаційній скарзі заявник просить вирішити питання понесених ОСОБА_3 судових витрат і зазначає, що витрати останнього зі сплати судового збору складають 22 700,00 грн, витрати на правничу допомогу складають: у суді апеляційної інстанції - 32 500,00 грн, у суді касаційної інстанції - 35 000,00 грн, гонорар успіху адвоката - 190 000,00 грн.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_2

на касаційну скаргу (по суті відзив на касаційну скаргу), в яких викладено його власні аргументи щодо оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 був власником земельної ділянки для розміщення готельного комплексу з автосервісом, закладом громадського харчування та автопаркінгом, площею 9,8062 га, кадастровий номер: :15:008:0108, розташованої

за адресою: АДРЕСА_1

(а. с. 18-20, т. 1).

Восени 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 велися перемовини щодо продажу цієї земельної ділянки.

Позивач указував, що від його імені діяв представник ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом міста Москви (російська федерація) Черніговим І. О. (реєстраційний номер 77/797-н/77-2018-25-2242 від 28 листопада 2018 року) (а. с. 23-24, т. 1).

Нотаріус міста Москви (російська федерація) Чернігов І. О. 26 листопада 2018 року зареєстрував у відповідному реєстрі із засвідченням підпису заяву ОСОБА_1 про те, що останній із 2007 року у зареєстрованому шлюбі не перебуває

(а. с. 21, т. 1).

28 грудня 2018 року між ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом міста Москви (російська федерація) Черніговим І. О. (реєстраційний номер 77/797-п/77-2018-25-2242 від 28 листопада 2018 року), та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Лехкобит Л. В. та зареєстрований у реєстрі

за номером 1549 (а. с. 23-33, т. 1).

У пункті 2 цього договору сторони погодили вартість земельної ділянки

і засвідчили факт повного розрахунку між ними до підписання і нотаріального посвідчення договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі поданих ОСОБА_1 даних із сайту федеральної нотаріальної палати російської федерації неможливо перевірити вищевказану довіреність від 28 листопада 2018 року

за номер 77/797-п/77-2018-25-2242.

Перевірити можливо лише довіреність від 28 листопада 2018 року за номером 77/797-н/77-2018-25-2242, що підтверджено відповідною випискою із реєстру нотаріальних дій за 2018 рік (а. с. 36-50, т. 1).

У матеріалах справи наявні копії вищевказаних довіреностей. Оригінали довіреностей суду сторонами не надано.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Лехкобит Л. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності

на нерухоме майно (справа № 159/2179/19).

У вказаному позові ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений

28 грудня 2018 року між ним в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лехкобит Л. В. (реєстраційний номер 1549);

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3

на земельну ділянку, загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по

АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Лехкобит Л. В.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року у справі № 159/2179/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення,

яким позов задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 грудня 2018 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним Лехкобит Л. В. за реєстраційним номером 1549; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку, загальною

площею 9,8062 га, (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована

по АДРЕСА_1 . Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до приватного нотаріуса Лехкобит Л. В., залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року у справі № 159/2179/19 касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Л. С., задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності скасовано. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності залишено в силі. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (провадження № 61-21138св21).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Л. С., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду з указаним позовом до відповідачів, у якому просив витребувати із чужого незаконного володіння останніх на свою користь спірну земельну ділянку, посилався на статті 387, 388 ЦК України і зазначав, що він не укладав правочин щодо відчуження земельної ділянки, так як не видавав довіреність на ім`я представника, якою нібито уповноважив останнього продати земельну ділянку від свого імені.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої

статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6

цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента

та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності

та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови,

які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-

чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204

ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким,

що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) визначено, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору

за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;

(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться

в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом

є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною третьою статті 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в його інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва,

а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18) дійшов висновку, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом

на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи

і тих, представником яких він одночасно є.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, що 28 грудня

2018 року між ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_6

на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом міста Москви (російська федерація) Черніговим І. О. (реєстраційний номер 77/797-п/77-2018-25-2242 від 28 листопада 2018 року), та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Лехкобит Л. В. та зареєстрований у реєстрі за номером 1549.

ОСОБА_1 був власником земельної ділянки, кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Позивач не заперечує той факт, що між ним та відповідачами велися перемовини щодо продажу цієї земельної ділянки, в яких від його імені діяв представник ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом міста Москви (російська федерація) Черніговим І. О. (реєстраційний номер 77/797-н/77-2018-25-2242 від 28 листопада 2018 року).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що на підставі поданих позивачем доказів неможливо перевірити довіреність від 28 листопада 2018 року

за номер 77/797-п/77-2018-25-2242, видану продавцем на ім`я представника,

яка зазначена в договорі купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Перевірити можливо лише довіреність за номером 77/797-н/77-2018-25-2242, якою позивач уповноважив бути його представником іншу особу.

При цьому у матеріалах справи наявні копії вищевказаних довіреностей,

їх оригінали суду сторонами не надано.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування

(частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно застосував норми матеріального права, а також норми процесуального закону щодо доказування, надав вірну правову оцінку доказам і доводам сторін, у тому числі посиланням позивача

про невчинення відповідного правочину й підроблення довіреності, й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивач не надав суду оригінал довіреності з реєстраційним номером

77/797-н/77-2018-25-2242, виданої на ім`я ОСОБА_5 , видання якої фактично ним не заперечується. Крім того, він не заперечував факт проведення перемовин із відповідачами щодо продажу спірної земельної ділянки, уповноваження іншої особи на участь у таких перемовинах від його імені, передання для укладення відповідного правочину приватному нотаріусу документів, що у своїй сукупності спростовує доводи позивача про відсутність у нього волевиявлення на вчинення правочину щодо відчуження спірної земельної ділянки.

Більше того, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 28 грудня

2018 року містить погоджену сторонами договірну ціну і ствердження факту повного розрахунку за цим договором до його підписання і нотаріального посвідчення.

Крім того, районним судом вірно враховано преюдиційні обставини, встановлені

у справі № 159/2179/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Лехкобит Л. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (на спірну земельну ділянку).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше

не встановлено законом.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто

ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі

№ 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини,

які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Недійсність договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 28 грудня

2018 року була предметом судового розгляду у вищевказаній справі

№ 159/2179/19, в якій ОСОБА_1 , як і у справі, яка переглядається, обґрунтовував свої вимоги тим, що він не видавав відповідну довіреність на ім`я

представника.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2021 року, яке по суті залишено без змін постановою Верховного Суду

від 07 грудня 2022 року (провадження № 61-21138св21), відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У вищевказаній постанові Верховного Суду, разом із іншим, указано, що позивач

не довів невчинення ним такого одностороннього правочину як видача довіреності на ім`я ОСОБА_6 та, відповідно, укладення оспорюваного правочину від його імені особою, яку він не уповноважував на вчинення цього договору.

Таким чином, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки у судовому порядку не розірвано, недійсним не визнано, тому його чинність презюмується, оскільки діє презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції надав належну правову оцінку судовим рішенням у справі № 159/2179/19 і правильно виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову.

Тому доводи касаційної скарги Верховний Суд уважає обґрунтованими.

При цьому, оцінюючи посилання позивача про підробку відповідної довіреності, районний суд надав оцінку наданим ним доказам, зокрема виписці з реєстру нотаріальних дій нотаріуса міста Москви (російська федерація) Чернігова І. О.

за 2018 рік, і обґрунтовано вважав цей доказ недостовірним, так як на підставі такого доказу неможливо встановити дійсні обставини справи. Оригінал довіреності з реєстраційним номером 77/797-н/77-2018-25-2242, виданої на ім`я ОСОБА_5 , позивач суду не надав. Крім того, сторони не повідомляли суд

про наявність у них оригіналів довіреностей.

Встановлені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності спростовують доводи позивача про відсутність у нього волевиявлення на вчинення

правочину щодо відчуження спірної земельної ділянки. Позивач не довів факт невчинення такого одностороннього правочину, як видача ним довіреності на ім`я ОСОБА_6 , відсутність у нього наміру на волевиявлення і вчинення правочину від 28 грудня 2018 року, непогодження ним істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема у частині її вартості. Тому відсутні підстави для висновку про неукладенність договору купівлі продажу спірної земельної ділянки від 28 грудня 2018 року.

Верховний Суд, у тому числі, надаючи оцінку доводам позивача у відповідній частині, враховує, що власник має право витребувати своє майно від особи,

яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387

ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише

у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване

за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога

про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна

з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису

до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме

за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження

№ 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі

№ 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року

у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Разом із цим, у справі, яка переглядається Верховним Судом, районним судом вірно вказано, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для витребування майна від відповідачів на користь позивача, так як не встановлено незаконності вибуття спірного майна, а метою віндикаційного позову

є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено факт вибуття майна із володіння позивача поза його волею, і, як наслідок, наявність майна у незаконному володінні відповідачів, відсутність у відповідачів правових підстав для володіння майном.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України районним судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Висновки суду першої інстанції по суті спору узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише

від доказування.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає

в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права

з дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення необхідно залишити в силі,

а постанову суду апеляційної інстанції - скасувати.

При цьому додаткове судове рішення є невід`ємною частиною основного судового рішення, яке за результатами касаційного перегляду скасовується, а тому Верховний Суд дійшов висновку про скасування і додаткової постанови апеляційного суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня

2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22)).

З урахуванням вищевказаних висновків про залишення в силі рішення районного суду, додаткове судове рішення районного суду необхідно залишити в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Л. С., тому судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подання касаційної скарги, слід стягнути на користь останнього з позивача.

Верховний Суд не здійснює розподіл витрат на професійну правничу допомогу,

про що містяться загальні посилання у касаційній скарзі, так як заявником касаційної скарги не обґрунтовано відповідне клопотання, не надано доказів

на підтвердження понесення відповідних витрат та їх розміру. Таке клопотання

не відповідає вимогам статей 137, 141 ЦПК України, а тому залишається

без розгляду.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Леоніда Сергійовича, задовольнити.

Постанову Волинського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року, додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року скасувати, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня

2023 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) гривень 00 копійок судового збору.

Заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Романюка Леоніда Сергійовича, про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець