Справа № 489/3608/21 Головуюча в 1-й інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження 22-ц/812/420/24 Доповідачка апеляційної інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої судді Ямкової О. О.,

суддів Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О. С.,

за участю: позивачів - ОСОБА_1 і ОСОБА_2

представниці позивачів ОСОБА_3 ,

представниці відповідачки - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 і ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в приміщенні суду в місті Миколаєві о 16 годині 30 хвилин, зі складенням його повного тексту 14 грудня 2023 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 і ОСОБА_2

до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8

про встановлення факту, що має юридичне значення

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про встановлення факту будівництва за їх особисті кошти нового домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 замість старого будинку літ. А.

В обґрунтування вимог зазначали, що у 1984 році досягли домовленості зі спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про купівлю-продаж належного померлій будинку АДРЕСА_1 , що перебував у напівзруйнованому стані. Але нотаріус відмовив їм у оформленні договору купівлі-продажу, оскільки за змістом статті 226 ЦК УРСР непридатний для проживання жилий будинок не міг бути предметом договору купівлі-продажу.

Втім, позивачами з донькою і сином спадкодавиці ОСОБА_10 була досягнута домовленість, що після приведення родиною ОСОБА_13 будинку у належний стан, спадкоємці мали оформити свої права та укласти договір купівлі-продажу, за що отримали гроші від позивачів.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 померла та після її смерті спадщину у вигляді частини будинку АДРЕСА_1 успадкували її діти: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 по 1/6 часток кожна.

На цей час подружжя позивачів вже займались будівництвом будинку та доньки померлої ОСОБА_16 не заперечували проти оформлення продажу належних їм часток, після закінченням будівництва та можливості оформлення продажу будинку. Тому спадкоємиці отримали гроші, як гарантію майбутнього продажу, а ОСОБА_8 надала ОСОБА_11 генеральну довіреність з правом продажу своєї частки будинку.

Протягом 1988 -1996 року оформлювалися документи необхідні для проведення будівельних робіт та прийому до експлуатації і продажу готового будинку.

У цей період ОСОБА_11 помер і у 1996 році його спадкоємці ОСОБА_9 та ОСОБА_17 успадкували належну йому частину житлового будинку по частці кожний, після чого 13 лютого 1997 року подарували належні їм частки ОСОБА_2 .

Інші спадкоємці ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 відмовлялися спілкуватися з ОСОБА_1 , а ОСОБА_14 відібрала з земельної ділянки відведеної під обслуговування будинку АДРЕСА_1 одну сотку землі для свого будинку, розташованого по сусідству по АДРЕСА_2 в якості компенсації за належну 1/6 частину у праві власності на будинок.

Тобто отримавши гроші в рахунок майбутнього оформлення договору купівлі-продажу побудованого Марчуками нового будинку по АДРЕСА_1 , та одну сотку земельної ділянки, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 не оспорювали право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користуватися та проживати в цьому будинку, але так і не виконали свої зобов`язання. Наразі ОСОБА_8 проживає у іншій країні, інші співвласники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 померли. У квітні 2021 року до позивачів звернулась донька померлої ОСОБА_14 попередивши, що має намір оформити на себе іншу частку домоволодіння.

Посилаючись на наведене позивачі вважали за необхідне звернутись до суду з цим позовом для встановлення факту побудови за власні кошти домоволодіння, який має для них юридичне значення з метою захисту їх права власності на цей будинок. Вважали цей спосіб захисту порушеного права належним та ефективним.

У грудні 2021 року ОСОБА_7 звернулась з заявою про вступ у справу у якості третьої особи на стороні відповідача, посилаючись на ті обставини, що успадкувала 1/6 частку спірного житлового будинку від своєї матері ОСОБА_14 та ще 1/6 отримала у дар від тітки ОСОБА_8 , внаслідок чого рішення по цій справі може вплинути на її права та обов`язки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер відповідач ОСОБА_9 ..

23 грудня 2021 року представницею позивачів подано клопотання про зупинення провадження до прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_9 ..

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2021 року в задоволенні клопотання представниці позивачів про зупинення провадження у справі відмовлено, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_7 .

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2022 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Савченка І. М. копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_9 ..

У січні 2022 року третя особа ОСОБА_7 надала місцевому суду пояснення, у яких вказала, що частка спірного будинку ніколи не вибувала із власності ОСОБА_16 та її спадкоємців ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а позивачами не надано до суду доказів на підтвердження зазначених ними обставин, зокрема, укладення договору купівлі-продажу частини будинку з попередньою власницею ОСОБА_16 або з її спадкоємцями ОСОБА_8 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 чи то передачі грошей за відповідні частину будинку.

Ухвалою Ленінського районного суду від 16 березня 2023 року проведена заміна померлого відповідача ОСОБА_9 на його правонаступників ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ..

Відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подано відзиви на позовну заяву, у яких вони вважали позов таким, що підлягає задоволенню та підтверджували викладені позивачами обставини справи.

У червні 2023 року третя особа ОСОБА_7 , від імені якої діє адвокатка Чуб Т. В., звернулась до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, виходячи з того, що сторону у справі можна замінити правонаступником лише в разі набуття ним статусу сторони, тобто після відкриття судом провадження, в той же час первісний відповідач ОСОБА_9 помер після подачи позову, але до відкриття провадження у справі.

Ухвалами Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2023 року, постановленими протокольно у судовому засіданні, в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено, залучено ОСОБА_7 у якості співвідповідача у справі.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачі обрали неефективний спосіб захисту порушеного права та звернувшись до суду на підтвердження обставин справи не надали належних доказів.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, у якій посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, і тому просили його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У змісті апеляційної скарги виклали обставини, які є аналогічними обставинам, що викладені ними у позовній заяві, та зазначили, що в повному обсязі передали кошти за старий напівзруйнований будинок спадкоємцям померлої ОСОБА_10 та тільки після цього з їх згоди зруйнували старий та почали будувати новий будинок.

За такого вважали висновки суду, який вийшов за межі поданого ними позову, хибними, так як вони звернулись з вимогою про встановлення факту будівництва домоволодіння за їх рахунок, а не з вимогою про визнання права власності на частку будинку або про укладення договору купівлі-продажу. Зазначали, що звертаючись до суду намагались довести, що саме ними та за їх кошти у період з 1986 по 1996 роки побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 в існуючому стані, що підтвердили відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ..

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вимоги скарги підтримали і вважали за необхідне судове рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_7 , від імені якої діє адвокатка Чуб Т. В., вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Іншими учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті будинок успадкований її дітьми : ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , кожним по частині. При тому ОСОБА_11 оформлено право на спадщину за законом з отриманням 24 травня 1985 року відповідного свідоцтва №1684/84 на частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 , який в цілому складався з житлового будинку площею 26.3кв.м., вбиральні літ.Г, сараю літ.Б, забору літ. №№2 і 3. (т.1 а.с.8-9, 11-12). інша частина житлового будинку, яка успадкована після смерті матері його сестрою ОСОБА_16 , як такої, що прийняла спадщину, але не встигла оформити свої спадкові права та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадкована її дітьми: ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №1-3181 від 18 жовтня 1988 року (т. 1 а.с.9-10, 100-101).

В процесі оформлення спадщини, після смерті ОСОБА_16 , 5 липня 1988 року ОСОБА_8 , 14 жовтня 1988 року ОСОБА_14 та 12 жовтня 1988 року ОСОБА_15 видали довіреності, якими уповноважили ОСОБА_11 продати належні їм частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Строк дії довіреностей ними визначено від одного року до трьох (т. 1 а.с.13-15).

У період дії довіреностей договорів купівлі-продажу житлового будинку жодним із співвласників укладено не було, зокрема із позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В той же час, 19 вересня 1989 року на звернення співвласників ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 виконкомом Ленінської ради народних депутатів видано рішення №53 «Про дозвіл на будівництво» нового будинку замість старого літ. А по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.16).

7 квітня 1992 року одна із співвласників будинку літ. А за адресою : АДРЕСА_1 , - ОСОБА_15 померла у віці 35 років. На момент її смерті відомості про спадкоємців 1ої черги відсутні (т. 2 а.с. 19)

23 червня 1993 року ОСОБА_11 видана довідка для її надання до Миколаївської нотаріальної контори про готовність недобудованого будинку по АДРЕСА_1 на 49 процентів та наявність на земельній ділянці літньої кухні літ. Б-1 та вбиральні літ. В-1 (т. 1 а.с.18).

До введення будинку в експлуатацію ОСОБА_11 помер і після його смерті видані свідоцтва про право на спадщину за Р.№4-2328 від 30 грудня 1996 року його спадкоємцям: ОСОБА_17 і ОСОБА_9 , кожному по частині житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається із житлового кам`яного будинку, житловою площею 43,5кв.м., сараю літ. Б, вбиральні літ. Г, огорожі №№1,2,3 та спорудження 1 (т. 1 а.с.19)

Одночасно 22 листопада 1996 року рішенням виконкому Ленінської райради народних депутатів №192 затверджено акт прийомки до експлуатації будівництва за затвердженим проектом від 6 серпня 1992 року житлового будинку літ. Д, житловою площею 43,5кв.м., загальною площею 134,4кв.м. з сінями літ.д, підвалом літ. Дпд, сараєм літ. Б і вбиральнею літ. Г, замощенням (т. 1 а.с.105-107).

Акт затверджено у присутності забудовників: померлої у 1992 році ОСОБА_15 та померлого у 1996 році ОСОБА_11 та у присутності ОСОБА_14 (т. 1 а.с.105).

У рішенні райради вирішено оформити ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 самовільно побудовані споруди та затвердити акт прийомки в експлуатацію будівництва по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.107).

25 грудня 1996 року на підставі рішення №192 видані свідоцтва про право власності на новий будинок по АДРЕСА_1 , зокрема, кожній по 1/6 частині житлового будинку: ОСОБА_14 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_15 та особі, якій не надавали дозвіл на знос старого та будівництво нового будинку ОСОБА_8 ..

Тобто ОСОБА_14 , як одній із забудовників, ОСОБА_8 , як особі, якій не надано дозвіл на будівництво, але як особам, що мали право на частку в праві власності будинку, що був знесений, видані правовстановлюючі документи на право власності на інший нерухомий об`єкт, але в тих же частках, на які вони мали право власності у будинку літ. А, що був знесений.

При тому одночасно видано правовстановлюючий документ померлій особі ОСОБА_15 , яка не лише на час затвердження проекту будівництва не була забудовником, так як померла раніше, ІНФОРМАЦІЯ_4 , але ще і не могла набути право власності за обов`язками та правами забудовника на підставі договору індивідуальної забудови, в тому числі і право власності на об`єкт будівництва, так як за положеннями статті 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина, тобто здатність мати цивільні права та обов`язки виникає у момент народження та припиняється смертю.

Посилаючись на вищенаведені обставини та здійснення будівництва своїми силами та за власний кошт позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що домовилися про покупку, ще старого будинку з первісною власницею ОСОБА_10 , що померла, її дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , та після їх смерті з їх дітьми. За згодою усіх власників та їх правонаступників родина ОСОБА_13 передала гроші за покупку, знесла старий будинок, оскільки не змогла оформити договір купівлі-продажу за фактичним знищенням старого будинку літ. А, побудувала на цьому місці новий будинок літ. Д з відповідними спорудами, для чого позивачі ОСОБА_13 оформили усі документи на формальних власників з метою подальшого укладення з ними угоди в законній спосіб.

На виконання узгоджених з усіма співвласниками та родиною Марчуків вищенаведених умов 13 лютого 1997 року спадкоємці ОСОБА_11 - ОСОБА_9 та ОСОБА_17 подарували позивачці ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування №4-664 (т. 1 а.с.19). Ці обставини підтвердили правонаступники колишнього співвласника ОСОБА_9 у поданих ними на позов відзивах (т. 1 а.с.156-160).

Інші співвласники ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 цього не зробили та не виконали усну домовленість про відчуження належних їм часток на користь позивачів. В тому числі ОСОБА_15 за фактом смерті, ще до початку будівництва та відсутності у неї спадкоємців першої черги. А також відповідачка ОСОБА_8 , яка подарувала 3 грудня 2021 року належну їй на праві власності 1/6 частину нового житлового будинку АДРЕСА_1 доньці ОСОБА_14 - відповідачці ОСОБА_7 на підставі договору дарування №5-521 (т. 1 а.с.69-71).

При тому 27 березня 2017 року ОСОБА_14 звернулася із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_15 , але 6 червня 2017 року їй було відмовлено за відсутністю даних про прийняття спадщини, спільного проживання зі спадкодавицею та відсутністю доказів фактичного прийняття спадщини (т. 2 а.с. 18)

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_14 померла і після її смерті в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори, та 31 січня 2023 року отримала право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину спірного будинку, яка належала її матері за життя (т. 1 а.с.142).

Після чого ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до Миколаївської міської ради, Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, третя особа ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття її померлою матір`ю спадщини після смерті іншої співвласниці ОСОБА_15 ..

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 жовтня 2022 року її позов задоволено та встановлено факт прийняття ОСОБА_14 спадщини, після смерті ОСОБА_15 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , із висновками суду про те, що особисте майнове право ОСОБА_7 не визнається, і тому підлягає відновленню у спосіб, який є відмінним від положень статті 550 ЦК УРСР.

8 лютого 2023 року ОСОБА_7 отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстровано за померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_15 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1 лютого 2023 року, незважаючи на припинення правоздатності та дієздатності громадянина в день смерті (т. 1 а.с.143).

Отже, на час розгляду справи у суді співвласниками спірного будинку є позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_7 , з частинами кожної у праві власності на житловий будинок по .

Втім, враховуючи наявність спору щодо набуття права власності на весь будинок за рахунок його будівництва за особистий рахунок, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили вимоги до ОСОБА_9 , за його життя, як особи, яка не оспорювала це право та здійснила відчуження на користь позивачки своєї частини будинку, та відповідачки ОСОБА_8 , яка також розпорядилася належною їй часткою власності, ще до пред`явлення позивачами вимоги. Тобто відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на час виникнення спору та пред`явлення позову не були тими особами, які порушили права позивачів та їх оспорювали, а питання про їх права, інтереси чи свободи не є предметом спору під час судового розгляду, навіть в процесі заміни померлого відповідача його правонаступниками.

Тому відповідач ОСОБА_9 та його правонаступники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також відповідачка ОСОБА_8 не є належними відповідачами за пред`явленими позивачами вимогами у цій справі. Належною відповідачкою у справі є залучена судом відповідачка ОСОБА_7 , яка набула право власності на іншу частину будинку в порядку спадкування за заповітом, після смерті своєї матері, зокрема, з підстав, визначених у рішенні суду, яке ніким не оскаржено та набрало чинності, та в порядку отримання дару від своєї тітки, внаслідок чого нею оспорюється можливість встановлення факту побудови позивачами отриманої у власність частини будинку у період з 1989 року по 1996 рік та за їх рахунок.

Так, за змістом статті 100 ЦК УРСР передбачалося, що громадяни можуть мати в особистій власності предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Тому будівництво жилого будинку, перебудова чи добудова до жилого будинку повинна здійснюватися громадянином на підставі встановленого дозволу та з належно затвердженим проектом (стаття 105 ЦК УРСР).

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, заборонялося.

На законодавчому рівні вперше був встановлений порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва за постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», на підставі чого громадянином набувалося право власності на такий об`єкт.

Згідно до положень статей 4, 12-17 Закону України «Про власність» (в редакції, що діяла на час будівництва нового будинку) громадянин набуває право власності на майно, отримане в порядку спадкування або укладення інших угод, які не заборонені законом, зокрема стосовно об`єкта права приватної власності жилого будинку. Майно, набуте внаслідок спільної праці членів родини, є їх спільною власністю, якщо інше не встановлене письмовою угодою між ними. Майно, набуте в порядку спільної праці громадян, які об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір долі кожного визначається ступенем його трудової участі. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб`єктів права власності. Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України, в редакції, чинній на час звернення до суду, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. При цьому право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За статтею 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

За наведеного, слід дійти висновку, що позивачем ОСОБА_1 та позивачкою ОСОБА_2 пред`явлено позов про встановлення факту побудови ними нового житлового будинку літ. Д до відповідачки, яка є зареєстрованою власницею іншої частини цього ж будинку, та у зв`язку з оспорюванням позивачами кола суб`єктів, які набули право власності на новостворений житловий будинок, як майно, що прийнято до експлуатації, та з огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають себе особами, що створили нову нерухому річ зі своїх матеріалів та за свій кошт, але не на підставі договору або закону.

Отже, позивачі помилково вважали можливими встановити такі обставини через встановлення ними факту будівництва у судовому порядку через позовне провадження.

Зі змісту роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 1 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження судом розглядаються справи про встановлення юридичних фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясовувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним, і чи тягне він правові наслідки.

У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

За пунктом 17 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року визначається, що суди можуть розглянути справи за фактом володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо у заявника був правовстановлюючий документ, але він його втратив.

Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно (стаття 105 ЦК) чи зареєстровано за іншою особою.

Можливість розгляду цього ж факту в порядку позовного провадження, нащо посилалися позивачі у позові, цією Постановою Пленуму ВСУ не визначено.

Тобто будь-яке оспорювання порядку будівництва, і як наслідок його завершення та введення до експлуатації через встановлення факту при реєстрації права власності за іншою особою, як нормами ЦК УРСР, так і Закону України «Про власність», не передбачено, оскільки наслідком встановлення такого факту повинно стати припинення права власності особи, яка його зареєструвала у відповідності до діючого на той час закону. Тому заявлення у таких справах позовного провадження вимоги про встановлення факту не здатне забезпечити захист прав осіб, що ініціювали спір. Сам факт будівництва належить до предмету доказування і підлягає встановленню за обставинами справи при ухваленні рішення, якщо він пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.

Таким чином факт будівництва позивачами у визначений ними період, на підставі їх спільної праці, з їх матеріалів та за їх кошт, наслідком чого стало створення ними нового нерухомого майна, повинен доводитися, як обставини у справі за пред`явленими ними матеріальними вимогами до особи, яка має зареєстроване праве на таке майно, яке позивачі зазначають, як побудоване та створене виключно ними. У такому разі суд буде зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі обставини та надані на їх підтвердження докази суд у відповідності до статті 89 ЦПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між тим позивачі звернулися до суду не лише з вимогою про встановлення факту, який не підлягає окремому встановленню, так як не породжує для позивачів юридичних наслідків, та ще і у спосіб, який не здатний ефективно і справедливо та без занадто обтяжливих для сторін процедур вирішити спір у цивільній справі. При тому по справі не надали письмових доказів на підтвердження заявлених ними обставин (фактів).

За такого оскаржуване судове рішення у відповідності до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги позивачів зводяться до помилкового розуміння норм матеріального права, переоцінки обставин, і не є підставою для скасування судового рішення.

Відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Н. В. Самчишина