Провадження № 22-ц/812/49/24 Суддя першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Провадження № 22-ц/812/137/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/1256/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , від імені якої діяв її представник ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 27 вересня 2023 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

11 березня 2021 року ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом, предмет якого змінила в подальшому, до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2021 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_5 .

Доводи позову обґрунтовувала тим, що з 08 вересня 2009 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Рішенням правління Садівничого товариства «Путієць» (далі СТ «Путієць») від 29 березня 2015 року № 7 затвердженого рішенням загальних зборів цього товариства від 12 травня 2015 року № 3, відповідача прийнято у члени цього товариства, на підставі чого на нього переоформлено членську книжку садовода на земельну ділянку № НОМЕР_1 на території цього товариства з передачею її у користування. Підставою для вказаних рішень слугувала заява колишнього члена товариства ОСОБА_6 про виключення її з членів товариства та передачу цієї земельної ділянки відповідачу та заява останнього про прийняття його у члени товариства та передачу йому цієї ж земельної ділянки.

Проте фактично була компенсована вартість садового будиночку, сараю та вбиральні у сумі 141 000 грн, що вже знаходились на цій земельній ділянці станом на березень 2015 року.

Сторони проживали у вказаному будиночку та одночасно у відповідності до положень статуту СТ «Путієць» вели на земельній ділянці № НОМЕР_1 будівельні роботи по добудові житлового будинку та побудові інших споруд.

Згідно технічного паспорту від 02 листопада 2020 року на цей час на вищевказаній земельній ділянці знаходиться:

садовий будинок літ. А-2 загальною площею 62,3 кв.м, гараж літ Б, площею 23,0 кв.м, навіс літ. В, бесідка літ. Г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, ворота № 2, хвіртка № 3, огорожі №4,5, тераса № 6, басейн № 7;

до садового будинку літ. А-2 загальною площею 21,1 кв.м, побудованого у 1970 році, який потребує введення в експлуатацію, у 2016 році прибудовані прибудова літ. А1-1, загальною площею 18,5 кв.м та мансарда літ Амс загальною площею 22,7 кв.м;

гараж побудований у 2019 році, навіс у 2018 році, бесідка у 2016 році;

навіс, бесідка, сарай та вбиральня не потребують введення в експлуатацію.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку вищевказаного нерухомого майна від 19 листопада 2020 року його загальна вартість складає 515 221 грн та, як похідне, вартості складає 257 610.50 грн.

Крім цього у квітні-травні 2014 року сторони придбали автомобіль марки Nissan модель Serena 1.6 LX, 1995 року випуску, ринкова вартість якого за даними інтернет сайту AUTO RIA становить 108 079.56 грн, як похідне його вартості складає 54 039.78 грн.

В подальшому відповідач без згоди позивача 15 січня 2015 року відчужив вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_5 , залишивши за собою право користування.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати приміщення садового будинку літ. А-2 загальною площею 21,1 кв.м 1970 року побудови, навіс літ. В, бесідку літ Г, сарай літ. Д, вбиральню літ. Е, будівельні матеріали, обладнання тощо, використані в процесі будівництва прибудови літ А1-1 загальною площею 18,5 кв.м та мансарди літ. Амс загальною площею 22,7 кв.м, які є складовою частиною садового будинку літ. А-2, гаражу літ. Б, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, 5, тераси № 6 та басейну № 7, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по частки приміщення садового будинку літ. А-2 загальною площею 21,1 кв.м 1970 року побудови, навіс літ. В, бесідку літ Г, сарай літ. Д, вбиральню літ. Е, будівельних матеріалів, обладнання тощо, використаних в процесі будівництва прибудови літ А1-1 загальною площею 18,5 кв.м та мансарди літ. Амс загальною площею 22,7 кв.м, які є складовою частиною садового будинку літ. А-2, гаражу літ. Б, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, 5, тераси № 6 та басейну № 7, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частки вартості автомобіля марки Nissan модель Serena 1.6 LX, 1995 року випуску у сумі 54 039.78 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки Nissan модель Serena 1.6 LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості частки автомобілю марки Nissan модель Serena 1.6 LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 54 039.78 грн.

У задоволенні позову про визнання приміщення садового будинку з господарськими спорудами та будівлями розташованому на земельній ділянці АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та поділу вказаного спільного сумісного майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по частки за кожним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 684.08 грн.

У задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що садовий будинок є самочинною забудовою, що підтверджується довідкою з КП ММБТІ від 02 листопада 2020 року.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Щодо транспортного засобу, то суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було здійснено переоформлення спірного автомобіля марки Nissan модель Serena1.6 LX, 1995 року на ОСОБА_5 без письмової згоди позивача. Доказів на спростування вказаної обставини, суду не надано.

Позивач в своїй заяві про зміну предмету позову, зазначила ціну частки цього автомобіля у розмірі 54 039.78 грн. Відповідачем не заперечувалась та не оспорювалась вказана позивачем вартісна оцінка частки автомобіля, будь-яких клопотань для визначення вартості спірного транспортного засобу відповідачем заявлено не було, а тому суд вважав, що відповідач погоджується з визначеною вартістю.

Не погодившись з рішенням суду в частині визначення розміру компенсації, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду в частині стягнення з нього компенсації вартості частки транспортного засобу скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд припустився процесуальних порушень, не вирішивши клопотання сторони відповідача щодо допиту свідків на спростування позиції позивача про відсутність її згоди на відчуження автомобіля в 2015 році. В описовій частині судового рішення зазначено про це клопотання, однак воно не було вирішено, що стало причиною неповноти судового розгляду.

Перебуваючи у шлюбі відповідач з позивачем домовились про переоформлення спірного автомобіля на ОСОБА_5 (матір відповідача). Сама позивач заперечує надання своєї згоди. При цьому, відчуження автомобілю у спосіб, який це було здійснено, згідно з чинним законодавством не вимагає обов`язкового отримання згоди на це іншого з подружжя.

Відповідно до абзацу 2 пункту 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 при поділі майна подружжя враховується лише те майно або його вартість, яке було відчужено чи використано іншим з подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховано. Оскільки спірний автомобіль було відчужено зі згоди позивача в інтересах сім`ї, то таке майно при поділі не враховується.

Крім того, вартість спірного автомобіля не підтверджена жодними належними доказами, зокрема, експертною оцінкою. Тому у цій частині позовні вимоги також є необґрунтованими.

Суд зазначив, що відповідач не висловлював свою незгоду з оцінкою автомобіля, однак це не відповідає дійсності, адже у відзиві відповідач вказав на відсутність експертної оцінки і не погоджувався із тою оцінкою, що була надана стороною позивача. Відтак дана обставина не є доведеною.

Судом було допущено порушення вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України в контексті доказування обставин справи. Судом зроблені невірні висновки щодо дійсних правовідносин сторін через неповноту судового розгляду.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі у редакції заяви про зміну предмету позову від 20 листопада 2022 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 20 січня 2022 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову.

Позовні вимоги аргументовані посиланнями на відповідні докази та норми матеріального права і саме у цих межах суд першої інстанції повинен був вирішувати справу згідно з вимогами статей 89,263-265 ЦПК України.

Позовні вимоги умовно поділяються на 3 частини у зв`язку з характеристиками об`єктів поділу, а саме: приміщення садового будинку та споруд, придбані сторонами у березня 2015 року за 141 000 грн у їх колишньої власниці; будівельні матеріали, обладнання тощо, використані сторонами у 2016-2019 роках в процесі будівництва інших, окрім вищевказаних, приміщень та споруд; автомобіль.

Всупереч наведеному змісту остаточних позовних вимог з порушенням вищевказаних вимог процесуального законодавства в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції: щодо 1 групи об`єктів поділу взагалі спір не вирішив; щодо 2 групи вказав, що «Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України» та вирішив, що «у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін та поділу з визначенням часток по садового будинку слід відмовити», - тобто у контексті та межах заяви від 20 листопада 2022 року також спір не вирішив.

Позовні вимоги позивача у цій частині відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані.

Таким чином, судом першої інстанції згідно з вимогами норм процесуального та матеріального права вирішено по суті спір тільки щодо поділу автомобіля.

Від ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , за яким вважає, що апеляційна скарга зводиться до бездоказового твердження про відчуження спірного автомобіля відповідачем за згодою позивача та незгодою з вартістю транспортного засобу.

Між тим, позивач ніколи не надавала згоди на переоформлення автомобіля, відповідач не скористався своїм правом заявити клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи.

Від ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 .

У відзиві відповідач зазначав, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишено без змін.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, самочинність будівництва садового будинку підтверджується довідкою КП ММБТІ від 02 листопада 2020 року.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Крім того, суд зазначив і встановив, що ці спірні об`єкти були надані у користування відповідача.

Позивач у своїй заяві про зміну предмету позову не тільки змінила предмет, а й підставу позову. Якщо в первісному позові оригінальної редакції вона посилалась на те, що спірні об`єкти є нерухомим майном, то у зміненій редакції вона просила частину майна визнати будівельними матеріалами Правове регулювання права власності на нерухоме майно і будівельні матеріали є різним, а відповідно і застосовуються різні норми матеріального права, що відноситься до підстав позову. Змінюючи у такий спосіб свій позов, позивач змінила і підставу і предмет позову.

Крім того, позивач не надіслала заяву про зміну підстав і предмету позову на адресу учасників процесу, позбавивши їх можливості надавати свої заперечення. Відтак, такі вимоги взагалі не мали б розглядатись.

На день слухання справи відзивів на апеляційні скарги від третьої особи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 . Шлюб між сторонами не розірвано.

07 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до правління СТ «Путієць» з заявою про виключення її з членів СТ «Путієць» та передачею дачі № 122 ОСОБА_3 ..

07 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до правління СТ «Путієць» з заявою про прийняття його в члени СТ «Путієць» та передати йому дачну ділянку № НОМЕР_1 , яка раніше належала ОСОБА_6 .

Згідно пункту 2.5 Статуту СТ «Путієць» зареєстрованого рішенням виконкому ММР від 27 січня 2005 року за № 71 та затвердженого рішенням загальних зборів садівничого товариства «Путієць» протоколом № 1 від 29 травня 2005 року (далі Статут), громадянин, який за договором із власником або як спадкоємець набув право власності на земельну ділянку та споруди, приймається у члени товариства за його заявою.

З виписки з протоколу № 3 загальних зборів СТ «Путієць» від 12 травня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_3 прийнято в члени садового товариства «Путієць» та передано ділянку № 122.

Інформацією з довідки СТ «Путієць» від 12 жовтня 2020 року підтверджено, що член СТ «Путієць» ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 є користувачами земельної ділянки № НОМЕР_1 і будинку на ньому.

Згідно довідки з КП ММБТІ від 02 листопада 2020 року, станом на 28 грудня 2012 року, право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Станом на 02 листопада 2020 року відповідно до довідки бюро технічної інвентаризації на земельній ділянці № НОМЕР_1 СТ «Путієць» знаходяться: садовий будинок літ. А-2, гараж літ. Б; навіс літ. В; бесідка літ. Г; сарай літ. Д; вбиральня літ. Е; огорожа № 2,3,4,5; споруди № 6,7. Садовий будинок літ. А-2, в тому числі: прибудова літ А1-1 (2016 р.) загальна площа 18,5 кв.м; мансарда Амс (2016 р.) основна площа 21,9 кв.м, загальна площа 22,7 кв.м; гараж літ. Б (2019 р.) документи про ведення в експлуатацію не надані. Навіс літ. В, бесідка літ. Г., вбиральня літ. Е не потребує дозволу та введення об`єкта в експлуатацію, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406. Садовий будинок літ. А-2 (1970 р.), основна площа 8,6 кв. м, загальна площа 21,1 кв.м; сарай літ. Д (1970 р.) - не потребує дозволу та введення об`єкта в експлуатацію.

08 травня 2014 року, сторони придбали автомобіль марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, який зареєстрували за відповідачем.

15 січня 2015 року придбаний транспортний засіб відповідачем було відчужено за довідкою рахунком матері відповідача ОСОБА_5 .

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , вбачається, що автомобіль марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , належить на праві власності ОСОБА_5 з 15 січня 2015 року з наданням права користування ОСОБА_3 відповідачу у справі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за частку автомобіля марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відчужений ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_4 , а тому позивач має право на отримання компенсації частки вартості відчуженого автомобіля, яку не спростовував відповідач, а саме у розмірі 54 039.78 грн.

Щодо нерухомого майна, то відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що садовий будинок та гараж є самочинно збудованими спорудами, а тому не є об`єктом права власності та не можуть бути предметом поділу між сторонами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини 1, 4 статті 65 СК України).

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами 1, 4 статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 .

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18, в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що «у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акту) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Встановивши, що сторони придбали автомобіль марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , під час перебування в зареєстрованому шлюбі і у ОСОБА_3 , на ім`я якої був зареєстрований цей транспортний засіб, відсутнє зазначене спільне майно подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку ОСОБА_4 має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.

При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач була згодна на відчужування спірного транспортного засобу, не підтверджено відповідними доказами. Позивач категорично заперечувала надання такої згоди та стверджувала, що не знала про те, що автомобіль належить вже матері відповідача, оскільки останній продовжував користуватися цим автомобілем.

Твердження відповідача про те, що згоду на відчуження автомобіля можуть підтвердити свідки, про допит яких заявляв відповідач, не можуть бути взяті до уваги, оскільки така згода не може бути підтверджена показами свідків, а повинна бути оформлена письмово з огляду на те, що спільне майно (автомобіль марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ) відчужене за правочином, який виходить за межі дрібного побутового та потребує письмової згоди одного із співвласників, а саме позивача.

Отже, враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки Nissan модель Serena LX, 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог наведених норм матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги відповідача щодо незгоди з вартістю зазначеного транспортного засобу є неприйнятними з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 визначила дійсну (ринкову) вартість автомобіля у розмірі 108 079.56 грн за подібними за своїми якостями (технічними характеристиками) на час розгляду справи транспортними засобами зазначеними в інтернет-ресурсі «АUTO RІО». Натомість відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за таких обставин відповідач погодився з оцінкою спірного транспортного засобу, а відтак і з розміром компенсації частки спільного майна сторін.

Щодо перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 , то слід зазначити таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання садового будинку спільною сумісною власністю сторін та поділу цього будинку, визнавши за кожним з подружжя право власності на частки цієї нерухомості, суд першої інстанції дійшов висновку, що будинок, який побудований сторонами за спільні кошти є самочинним та право власності на нього не оформлено.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині 1 статті 376 ЦК України визначено поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041 (яка була чинною на час ухвалення рішення судом першої інстанції), визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як встановлено судом першої інстанції в травні 2015 року ОСОБА_8 було прийнято в члени садового товариства «Путієць» та надано в користування земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка входить до земель цього товариства, що були виділені у постійне користування згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 29 квітня 1996 року № 175 з метою задоволення загальних інтересів у вирощуванні його членами фруктів, ягід та овочів, робіт по поліпшенню добробуту та інших робіт, а також обробці землі та агротехнічному обслуговуванню.

На зазначеній ділянці попереднім користувачем земельної ділянки було збудовано у 1970 році садовий будинок, який за даними Миколаївського бюро технічної інвентаризації мав основну площу 8.6 кв. м, загальну площу 21.1 кв м, а також сарай та вбиральню, які перейшли разом набуттям членства ОСОБА_9 та передачею земельної ділянки № НОМЕР_1 у користування до останнього.

Будь-яких дозвільних документів на забудову цього будинку, його інвентаризацію, оформлення права власності у попередній користувач земельної ділянки не оформляв.

Після переходу земельної ділянки № НОМЕР_1 у користування сторін, вони також не оформили своє право власності на садовий будинок та почали його реконструкцію.

Внаслідок реконструкції, яка закінчилась у 2016 році, відповідно до технічного паспорту на будинок виготовленого 02 листопада 2020 року та висновку оцінювача від 19 листопада 2020 року садовий будинок літ. А-2 став двоповерховим, із загальною площею 62,3 кв.м, основною площею 30,5 кв. м, має прибудову літ. А1-1, загальною площею 18.5 кв.м, та мансарду літ. Амс (2 поверх), загальною площею 22.7 кв.м., основною площею 21.9 кв.м. Крім того, в 2019 році сторони побудували капітальний гараж.

Здійснені ремонтні роботи садового будинку є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому при поділу садового будинку не можуть бути відокремлені частини будинку, забудовані в 1970 році та в 2016 році.

Отже ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі самочинно, без дозволу на будівельні роботи та належно затвердженого проекту на земельній ділянці, що була виділена їм для ведення садівництва та огородництва, виконали реконструкцію садового будинку внаслідок чого збудували прибудову до будинку літ. А-1-1 та мансарду літ. Амс, а також капітальний гараж літ. Г.

Щодо будівельної амністії на садові, дачні будинки.

Пунктом 9 розділу 5 «Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12 березня 2011 року (далі Закон № 3038-VI) передбачено, що прийняття в експлуатацію збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття в експлуатацію яких подаються до 31 грудня 2012 року, здійснюється безоплатно інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, протягом 30 днів з дня подання заяви. Порядок прийняття в експлуатацію таких об`єктів і проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж визначається центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та Житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 11 липня 2011 року за № 830/19568 було затверджено Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків АДРЕСА_2 та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж. Наказом зазначеного міністерства від 13 червня 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 липня 2012 року за № 1132/21444 (далі Порядок) були внесені зміни щодо процедури та умови прийняття в експлуатацію зазначених об`єктів нерухомого майна.

Цим Порядком було передбачено за заявою замовника (особи, яка є забудовником) технічне обстеження об`єкта нерухомості, заява замовника про прийняття об`єкта в експлуатацію, складання декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі декларація).

Зареєстрована декларація була підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Редакція пункту 9 розділу V Закону № 3038-VI змінювалась неодноразово.

На час переходу земельної ділянку у користування ОСОБА_3 діяла редакція цього пункту в редакції Законів № 5496-VI від 20 листопада 2012 року № 92-VIII від 13 січня 2015 року, яка передбачала, зокрема: «Орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські V(присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року;

збудовані до 12 березня 2011 року:

громадські будинки I і II категорій складності;

будівлі і споруди сільськогосподарського призначення I і II категорій складності.

Порядок прийняття в експлуатацію таких об`єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

До власників (користувачів) земельних ділянок, які відповідно до цього пункту подали документи про прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт об`єктів будівництва, штрафні санкції за виконання будівельних робіт без отримання документів, що дають право на їх виконання, та за експлуатацію або використання об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, не застосовуються».

Пункт 9 розділу V в редакції Закону № 2363-VIII від 22 березня 2018 року, який діяв на час звернення ОСОБА_4 з позовом до суду, передбачає, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 500 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 500 квадратних метрів;

збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 28 серпня 2018 року за № 976/32428 ( з подальшими змінами), оновлено Порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт

Цим порядком, зокрема передбачено, що замовник (або уповноважена особа) подає з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги" до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням об`єкта заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта, до якої додаються:

1) один примірник заповненої декларації;

2) звіт (крім випадків, передбачених пунктом 5 розділу ІІ цього Порядку);

3) засвідчені в установленому порядку копії:

документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт;

технічного паспорта (з відміткою у випадках, передбачених пунктом 5 розділу II цього Порядку).

Орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає документи, зазначені в пункті 2 цього розділу, та приймає рішення про реєстрацію декларації або її повернення у строк, передбачений пунктом 1 цього розділу.

Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Зареєстрована декларація є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, внесення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього (пункт 9 розділу III цього Порядку).

З аналізу наведених законодавчих актів можна зробити висновок, що на час звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про поділ майна подружжя існувало три варіанти оформлення права власності на житлові, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди:

- реєстрація права власності без прийняття в експлуатацію для об`єктів збудованих до 05 серпня 1992 року;

- будівельна амністія 2018-2019 року для об`єктів збудованих (без оформлення дозвільних документів) у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року;

- загальний порядок - для об`єктів, на які оформлено дозвільну документацію на будівництво, або які збудовано після 09 квітня 2015 року.

За встановленими обставинами у справі, що переглядається, ні попередній користувач земельної ділянки № НОМЕР_1 в садовому товаристві «Путієць», ні ОСОБА_8 при переході права користування земельною ділянкою в травні 2015 року у його користування, не скористалися своїм правом складання та реєстрації декларації про готовність садового будинку побудованому на вказаній земельній ділянці до експлуатації, а в подальшому на підставі зареєстрованої декларації й реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомості.

Водночас сторони без оформлення дозвільної документації в 2016 році здійснили реконструкцію садового будинку, 1970 року будівництва, внаслідок чого будинок збільшився в розмірах та став двоповерховим та побудували в 2019 році капітальний гараж, а тому з огляду на наведені норми права колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будинок та гараж вважається самозабудовою та не підлягають поділу між сторонами ні сам будинок і гараж, ні будівельні матеріали.

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог про визнання права власності на частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів самочинно збудованого садового будинку з огляду на таке.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 376 ЦК України, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 ЦК України).

У розумінні частини 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Всі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту прийомки, незалежно від того, значились вони до одержання акту прийомки в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).

При цьому за змістом частини 1 статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 про поділ садового будинку, оскільки внаслідок реконструкції будинку, прибудова до будинку літ. А1-1, мансарда літ. Амс, гараж літ. Г є самочинним будівництвом, а визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів є неправильно обраним способом захисту.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц.

Більш того, заявляючи позовну вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали чи обладнання, позивач у своєму позові має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання, що не було зазначено в позові позивача при зміні вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить аргументів щодо незгоди з вирішенням позовних вимог про поділ транспортного засобу.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги сторін правильних висновків суду не спростовують.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, покладаються на сторони.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.