Справа № 464/4177/23
пр.№ 2/464/204/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Андрушко Н.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 08.08.2023, просить визнати спільним майном подружжя автомобіль марки «Ford Fiesta», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; виділити автомобіль марки «Ford Fiesta», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , у власність ОСОБА_3 ; стягнути грошову компенсацію за частку ринкової вартості автомобіля марки «FORD FIESTA», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , у розмірі 138 356,20 грн.; визнати спільним боргом подружжя кошти за договором позики від 14.06.2022, укладеним між нею та ОСОБА_5 , у розмірі 3 000 доларів США; стягнути в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника частку боргового зобов`язання за договором позики від 14.06.2022, укладеним між нею та ОСОБА_5 , у розмірі 1 500 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони 10.08.2021 зареєстрували шлюб, однак, через непорозуміння під час сімейного життя, у травні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. За період подружнього життя, сторони 18.06.2022 придбали транспортний засіб марки «Ford Fiesta», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , право власності на який належить відповідачу ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , а також відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області від 30.05.2023, договору комісії №8066/22/03984 від 17.06.2022 та договору купівлі-продажу транспортного засобу №8066/22/003984 від 18.06.2022, згідно з якими ОСОБА_3 придбав вищевказаний автомобіль. Зазначає, що такий транспортний засіб придбано за спільні кошти подружжя, частина з яких, а саме 3 000 доларів США, попередньо була отримана сторонами в позику, відповідно до боргової розписки від 14.06.2022. З лютого 2023 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спірним транспортним засобом, який є неподільною річчю, користується ОСОБА_3 . Враховуючи це, ОСОБА_1 погоджується одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, а саме частину його вартості, що згідно зі звітом про оцінку майна від 19.06.2023 становить 176 025,00 грн. Крім того вказує, що оскільки ОСОБА_3 відмовився повертати в добровільному порядку рівну частину позичених коштів за борговою розпискою від 14.06.2022, їй довелось самостійно погасити борг за рахунок власних коштів. При цьому, така розписка містить усі істотні умови договору позики, а саме зобов`язання повернути кошти у визначений термін, а також те, що кошти отримані спільно нею та відповідачем, що підтверджує існування у сторін спільного боргового зобов`язання та отримання позики в інтересах сім`ї для купівлі автомобіля, а оскільки позивач погасила борг одноосібно, вважає, що у неї виникло право на зворотну вимогу (регрес) частини заборгованості з відповідача, що становить 1 500 доларів США.

25.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_6 , відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги частково, з огляду на наступне. Так, відповідач ОСОБА_3 не заперечує того, що придбаний автомобіль марки «Ford» є спільним майном подружжя, а також зазначає, що останній не ухилявся від мирного врегулювання спору та добровільного поділу майна. Проте, відповідач вважає, що ринкова вартість автомобіля, надана стороною позивача, не відповідає дійсності, а звіт, як джерело доказу, є неналежним та недопустимим, оскільки особа, яка проводила оцінку, не оглядала транспортний засіб, а для доведення вартості автомобіля слід проводити судову експертизу. У зв`язку з наведеним, відповідачем замовлено проведення судової експертизи та згідно з висновком експерта №104 від 22.07.2023 ринкова вартість транспортного засобу становить 276 712,39 грн. Таким чином, ОСОБА_3 не заперечує, що автомобіль є спільним майном подружжя та добровільно готовий виплатити позивачу вартості такого майна, що становить 138 356,20 грн. Разом з тим, щодо доводів позивача про те, що борг, отриманий 14.06.2022, є спільним боргом подружжя, ОСОБА_3 заперечує, покликаючись на те, що жодних коштів у борг не отримував, а розписка не містить його підпису, що вказує на те, що він не був стороною правочину, а також такий договір не посвідчений нотаріусом, у зв`язку із чим ставить такий доказ під сумнів. Крім того зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 отримала такі кошти та що такі були використані в інтересах сім`ї. При цьому, також відсутні будь-які докази того, що остання погасила заборгованість одноособово, хоча, з урахуванням того, що шлюб між сторонами на той час не був розірваний, у випадку, якщо позивач і повернула кошти, то такі були повернуті зі спільних коштів подружжя. Враховуючи це, у позивача не виникло право на стягнення частини таких з відповідача.

08.08.2023 через канцелярію суду представник позивача ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача, з огляду на те, що ОСОБА_3 погоджується виплатити половину вартості автомобіля у розмірі 138 3562,20 грн., який визначено згідно з висновком експерта від 22.07.2023 №104, вважає за доцільне зменшити розмір позовних вимог в цій частині. Разом з тим, щодо вимоги про визнання боргу спільним, вказує, що відповідач не лише знав про отримання в позику коштів, а й був присутнім при складенні розписки та особисто отримав кошти в інтересах сім`ї та для придбання спільного автомобіля. Також, звертає увагу на те, що боргова розписка містить усі істотні умови договору, а тому така є належним доказом. При цьому, доводи сторони відповідача щодо того, що розписка має бути нотаріально посвідченою, є безпідставними, оскільки чинним законодавством така вимога не передбачена. Зазначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя, та оскільки позивач одноособово повернула позику, що підтверджується показами ОСОБА_5 та розпискою, у неї виникло право вимагати у відповідача повернути частину позичених коштів.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27.06.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , допитана в судовому засіданні як свідок, пояснила, що перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 . Під час сімейного життя мали намір придбати автомобіль. Однак, спільних коштів, отриманих як подарунок на весілля, в сумі 3 чи 3,5 тис. доларів США було недостатньо. В подальшому, як почалася війна, ціни на автомобілі значно знизилися, і на початку літа 2022 року вони з чоловіком отримали хорошу пропозицію щодо автомобіля. Вирішили купляти запропонований автомобіль, однак коштів було недостатньо. Тоді вони вирішили позичити у її сестри ОСОБА_5 3 тис. доларів США, оскільки було відомо, що таку суму вона має. Це було спільне рішення. Всі питання із сестрою вона узгоджувала в телефонному режимі. У червні до них їхала мама ОСОБА_5 ОСОБА_7 і привезла обумовлену суму. Вказані гроші, зі слів останньої та ОСОБА_5 , були передані ОСОБА_8 , так як її вдома не було. Потім ці гроші чоловік надав їй, а вона написала розписку про те, що вони з ОСОБА_8 отримали кошти безпроцентно у користування на рік. ОСОБА_8 таку розписку не підписував, оскільки вона не вбачала в цьому необхідності. При цьому, цього ж вечора, вона підписану нею розписку передала тітці, а отримала назад від сестри, коли повернула кошти у 2023 році. Ствердила, що позичені кошти були протрачені ними спільно на придбання автомобіля. У лютому вони з чоловіком припинили проживати разом та вести спільне господарство, тому вона позику повертала самостійно за рахунок коштів, що їй надала мама, котра працює за кордоном, та власних, що збережені за рахунок заробітної плати. Не заперечила, що на момент повернення коштів вона ще перебувала у шлюбі. Наполягала на тому, що позика також була отримана спільно, а тому мали повертатися спільно. При цьому, в неї відсутні докази, що борг вона повернула за рахунок власних коштів.

В судове засідання, призначене на 21.03.2024, не з`явилась.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, під час котрого придбали спільний автомобіль. Беручи до уваги, що сторона відповідача визнала вимоги, що стосуються поділу такого спільного майна, вважає за необхідне зупинитися на інших позовних вимогах, що стосуються боргу. Повністю підтвердив доводи, викладені у заявах по суті. Звернув увагу, що кошти, отримані подружжям як позика, є окремим об`єктом спільного майна, а тому підлягали поверненню спільно позивачем та відповідачем. Однак, суму боргу у розмірі 3 000,00 доларів США позивач повернула самостійно, що підтверджується показами свідка, за рахунок власних коштів. І незалежно, чи визнає відповідач такий борг, він зобов`язаний повернути позивачу половину з повернутих, тобто 1 500,00 доларів США. Позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити.

Допитаний як свідок відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що перебував у шлюбі із позивачем з 2021 року. На той час він перебував на військовій службі до грудня 2021 року, після чого працював в ІТ компанії, тому мав постійний дохід у виді заробітної плати. При цьому вони з дружиною мали в заощадженнях близько 5 000 доларів США весільних коштів, та 2 500 доларів США його власних коштів. Не заперечив, що автомобіль є спільною власністю, оскільки придбаний за спільні кошти. Не погодився із доводами позивача про отриманнями ними позики у сумі 3000 доларів США, котрі були потрачені на придбання автомобіля. Заперечив, що такі кошти йому передавалися тіткою дружини, хоча пригадує, що остання приїжджала до бабусі ОСОБА_9 , котра з ними проживала. Припускає, що могла заїжджати по дорозі, коли їхала в Італію на роботу. Про розписку йому нічого не відомо, будь-яких коштів не отримував, якщо дружина отримала, то можливо витратила на власні потреби, а тому факту наявності спільного боргу не визнає.

В судове засідання, призначене на 21.03.2024, не з`явився.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що підтримує доводи, викладені в заявах по суті. Сторона відповідача визнає позовні вимоги, пов`язані з поділом автомобіля, котрий є спільною власністю. Що стосується боргу, то вказав, що сторона позивача не довела належними та допустимими доказами отримання коштів в позику, оскільки сама позивач безпосередньо кошти не отримувала, розписку не надавала в момент отримання коштів. Особа, котра нібито позичала кошти, була відсутня при їх передачі. Жодних доказів, котрі б свідчили про повернення боргу відсутні. Крім того, звернув увагу, що позика була повернула до винесення судом рішення про розлучення, що додатково може свідчити про повернення таких коштів за рахунок майна подружжя. Зазначив, що відповідач готовий в будь-який момент надати позивачу визнану ціну позову що рівна вартості спільного автомобіля, однак, остання не вживала жодних дій для створення умов для цього. Просив позов задовольнити частково.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. При цьому, ст. 183 вказаного кодексу передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно ч.1 ст. 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Разом з тим, у ст. 335 ЦК України закріплено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

При цьому, як вбачається із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України врегульовано порядок поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Також, як встановлено у ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Згідно ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане положення також закріплене у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Частиною 4, 5 ст. 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків оглянути речові докази.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При дослідженні доказів, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 10 серпня 2021 року уклали шлюб, зареєстрували такий у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №2284 (а. с. 12).

Як вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області від 30.05.2023 №31/13-С-122/Аз, реєстрація транспортного засобу марки «Ford Fiesta», р.н. НОМЕР_1 , на ОСОБА_3 , 09.04.1993 відбулась на підставі договору комісії №8066/22/003984 від 17.06.2022, акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини від 17.06.2022, акту огляду реалізованого транспортного засобу від 18.06.2022 та договору купівлі-продажу транспортного засобу №8066/22/003984 від 18.06.2022, розписки (а. с. 14-22).

При цьому, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №8066/22/003984 від 18.06.2022 покупцем транспортного засобу марки «Ford Fiesta», сірого кольору, VIN 3 НОМЕР_4 , є ОСОБА_3 (а. с. 20-21).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 18.06.2022 ТСЦ 4641, транспортний засіб марки «Ford Fiesta», р.н. НОМЕР_1 , сірого кольору, 3FADP4BJ4KM106175, належить ОСОБА_3 (а. с. 13).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 19.06.2023, проведеного на замовлення ОСОБА_10 на підставі договору №190623-003, з метою визначення оціночної вартості об`єкта оцінки для цілей, передбачених ПК України, ринкова вартість транспортного засобу марки «Ford Fiesta», 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , становить 352 050,00 грн. (а. с. 44).

Вартість за оцінку майна згідно з договором №190623-003 від 19.06.2023 становить 1 000,00 грн. (а. с. 45).

Як вбачається з договору №220 про виконання судової експертизи від 18.07.2023, такий укладено між ОСОБА_3 та ТОВ фірма «Експертиза», в особі судового експерта Галамай Я.І. на проведення судової автотоварознавчої експертизи автомобіля марки «Ford Fiesta», р.н. НОМЕР_1 , вартість якої становить 4 500,00 грн. (а. с. 82) та така оплачена замовником згідно з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 19.07.2023 (а. с. 83).

За висновком експерта №104 від 22.07.2023 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи згідно з договором №220 від 18.07.2023, ринкова вартість автомобіля «Ford Fiesta», номер НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 , на момент огляду 18.07.2023 становить 276 712,39 грн. (а. с. 84-101).

Як вбачається з копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_5 від 14.12.2023, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила ім`я, про що складено відповідний актовий запис за №47. Після державної реєстрації зміни імені, прізвище, власне ім`я, по батькові « ОСОБА_1 ».

З аналізу вказаних доказів слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 серпня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який, як встановлено з пояснень учасників справи, розірвано на підставі рішення суду від серпня 2023, однак на момент виникнення судового спору такий розірваний не був.

В ході судового розгляду встановлено, а сторонами не заперечується, що автомобіль марки «Ford Fiesta», 2018 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_3 , придбано під час шлюбу, а саме 18.06.2022 за спільні кошти подружжя, тобто є спільним майном подружжя.

Позивач, заявляючи вимогу про стягнення компенсації за частини вартості автомобіля, погодилась на отримання грошової компенсації, а відповідач, в свою чергу, підтвердив факт користування таким транспортним засобом, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також надав згоду на викуп у позивача її частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Також, суд приймає до уваги як належний доказ у справі висновок експерта №104 від 22.07.2023, яким визначено ринкову вартість автомобіля автомобіля марки «Ford Fiesta», р.н. НОМЕР_1 , у розмірі 276 712,39 грн., з огляду на відсутність будь-яких доказів на його спростування, а також подання позивачем, з урахуванням висновку, заяви про зменшення позовних вимог в частині визначення розміру частини ринкової вартості вказаного майна.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання автомобіля марки «FORD FIESTA», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , спільним майном подружжя, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку ринкової вартості автомобіля у розмірі 138 356,20 грн. є обґрунтованими та підставними, у зв`язку із чим такі слід задовольнити.

Водночас, щодо вимоги позивача виділити автомобіль у власність відповідача, суд зважає на наступне.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, з урахування вказаної норми законодавства, та з огляду на те, що суд прийшов до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача частини ринкової вартості автомобілі марки «FORD FIESTA», р.н. НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя, тому право на частку у такій в позивача припиниться з дня отримання грошової компенсації.

Крім того, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках законом (абзац 12 частини другої статті).

Застосування конкретного способу його захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від порушення характеру, невизнання чи оскарження. Таке право чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оскарження та зумовлених цими діяннями наслідками (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15 -ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі. N 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справах N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах N 334/3161/17 (пункт 55) і N 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 червня 2021 року у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі N 143/591/ 20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (пункт 21)).

Задоволення вимоги позивача про виділення автомобіля марки «FORD FIESTA», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 у власність ОСОБА_3 може бути способом захисту права відповідача на мирне володіння майном. Однак, відповідач такої вимоги перед судом не заявляв, а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими, оскільки не доводять суть порушення чи не визнання її права останнім.

Разом з тим, як вбачається зі змісту ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, суд бере до уваги висновки ВП ВСУ викладені у постанові Великої Палати Верховного суду у справі №209/3085/20 від 08 лютого 2022 року.

Зокрема, приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив, а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.

З огляду на викладене, та зважаючи на те, що позивач спірним майном не користується, не заявляла вимоги про припинення права відповідача на частку щодо спірного автомобіля, що є спільною сумісною власністю, відповідач володіє таким на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 18.06.2022 ТСЦ 4641, а за змістом позовної вимоги вбачаються підстави для задоволення інтересів відповідача, про котрі він не просив, тобто позивач, таким чином висловила волю останнього щодо захисту його прав на майно, відтак відсутні підстави для виділення автомобіля у власність ОСОБА_3 , у зв`язку із чим у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

При вирішенні судом вимог визнати спільним боргом подружжя кошти за договором позики від 14.06.2022, укладеним між нею та ОСОБА_5 , у розмірі 3 000 доларів США та стягнути в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника частку боргового зобов`язання за вказаним договором у розмірі 1 500 доларів США, суд враховує наступне.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 202 ЦК України вбачається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Разом з тим, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ст. 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 3 ст. 61 СК України встановлено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. (ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України).

З роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Як вбачається з розписки, підписаної 14.06.2022 між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_3 одержали від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США на купівлю автомобіля із зобов`язанням повернути такі до 01 травня 2023 року без відсотків. Вказана розписка підписана позивачем та ОСОБА_5 (а. с. 23).

Свідок ОСОБА_5 надала пояснення, що є родичкою позивача, двоюрідною сестрою, і кумою. Пригадує, що позивач у червні 2022 у телефонному режимі просила її позичити їм з ОСОБА_8 кошти на придбання автомобіля, на що вона погодилася. Тому, обумовлену суму у 3000 дол. США передала приблизно 12-23 червня 2022 своїй мамі, коли та їхала до Львова провідати маму бабусю позивача. Їй відомо, що мама кошти передавала безпосередньо ОСОБА_8 , так як ОСОБА_9 вдома не було. 14 червня вона від мами отримала оригінал розписки підписаної позивачем. Через рік, коли в її дитини було перше причастя приїхала позивач, так як вона є хресною та привезла гроші в сумі 3000 дол. США щоб повернути позику. При цьому отримала назад оригінал розписки. На той час вони з відповідачем вже не проживали разом.

З досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , що сторонами не заперечується, склала розписку про отримання в позику грошових коштів, таким чином уклала з ОСОБА_5 письмовий правочин, щодо позики грошей в сумі 3000 доларів США. Вказані кошти були отримані позивачем в борг під час шлюбу з відповідачем.

Таким чином, беручи до уваги зміст розписки, котра надана була 14.06.2022, документи, досліджені в судовому засіданні щодо придбання автомобіля з яких вбачається, що сторони набули майно у період часу 17-18.06.2022, суд приходить до висновків, що ОСОБА_13 вчиняючи правочин, діяла як сторона, що була представлена кількома особами, зокрема чоловіком та дружиною, отримала грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, таким чином вчиняла дії в інтересах сім`ї.

Доказів з приводу протилежного або ж рішення суду про визнання договору позики від 14.06.2022 (боргової розписки) недійсним, відповідачем не надано. Зважаючи, що відповідач в силу положень ЦПК України, наділений правом на зустрічний позов, таким не скористався, у зв`язку із чим, суд доводи останнього в частині недійсності укладеного між позивачем та ОСОБА_14 правочину, визнає голослівними, та такими, що не спростовують дані розписки та показів свідка, позивача, допитаного в якості свідка, що узгоджуються між собою.

Однак, статтею 57 СК України дано визначення майну, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте: до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, ч. ч. 2, 3 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги, кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди, страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Крім того, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. (ст. 369 ЦК України).

Разом з тим, з огляду на те, що на момент звернення до суду борг є повернутим ( в силу чого мета отримання такого не має значення), що доведено позивачем, підтверджено свідком, у подружжя відсутні майнові обов`язки, що в силу ст. 190 ЦК України визнаються майном, котрим позивач розпорядилася на власний розсуд, в судовому засіданні не отримано жодних доказів про те, що кошти, за якими позивач повертала борг, є особистою власністю останньої, у зв`язку із чим в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача половини боргу за договором від 14.06.2022 позики слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (ч. 6, 7 ст. 139 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Встановлено, що при зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 455,86 грн., що підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 20.06.2023 (а. с. 1) та №0.0..1 від 03.07.2023 (а. с. 62).

При цьому, заявою позивача від 08.08.2023 зменшено позовні вимоги, а тому, враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Водночас, з заявами чи клопотаннями про повернення судового збору позивач не зверталась, у зв`язку із чим таке питання не підлягає вирішенню.

Крім того, позивач понесла витрати на замовлення звіту про оцінку майна, вартість якої становить 1 000,00 грн. (а. с. 45).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 , у зв`язку із проведенням експертом судової автотоварознавчої експертизи, поніс витрати на її оплату у розмірі 4 500,00 грн. (а. с. 82, 83).

Стороною позивача заявлено розмір витрат на професійну правничу допомогу, що становить 16 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат адвокатом Сибалем О.Б. надано наступні докази: договір про надання правової допомоги №967/ц від 19.05.2023, укладений між адвокатом Сибалем О.Б. та ОСОБА_10 , відповідно до якого розмір гонорару становить: 10 000,00 грн. за написання позовної заяви та інших процесуальних документів; 2 000,00 грн. за участь у кожному судовому засіданні, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1185284, договір №371 про надання правової допомоги від 16.05.2023, укладений між адвокатом Сибалем О.Б. та ОСОБА_13 , відповідно до умов якого розмір гонорару визначений у додатку до договору, додаток до договору №371 про надання правової допомоги від 16.05.2023, згідно з яким розмір гонорару становить 10 000,00 грн. за написання позовної заяви та інших процесуальних документів; 2 000,00 грн. за участь у кожному судовому засіданні, акт приймання-передачі наданих послуг на підставі договору №371 про надання правової допомоги від 16.05.2023, відповідно до якого ОСОБА_10 сплати гонорар за послуги адвоката у розмірі 16 000, 00 грн., з яких: 6 000,00 грн. підготовка (складення) та подача до Сихівського районного суду м. Львова позовної заяви про поділ майна подружжя; 4 000,00 грн. за підготовку (складення) та подача до Сихівського районного суду м. Львова відповіді на відзив у справі №464/4177/23; 6 000,00 грн. за участь у трьох судових засіданнях у справі №464/4177/23, платіжні інструкції.

Стороною відповідача заявлено розмір витрат на професійну правничу допомогу, що становить 21 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат адвокатом Блонським М.А. надано наступні докази: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1218785, договір №10/07 про надання правової допомоги від 10.07.2023, відповідно до умов якого вартість послуг адвоката визначається за домовленістю сторін, з розрахунку 1 година роботи адвоката оцінюється у сумі 1 000,00 грн., платіжні інструкції, акт №1 наданих послуг від 19.03.2024, відповідно до якого загальна вартість наданих адвокатом Блонським М.А. послуг становить 21 000,00 грн., з яких: 10 000 грн. підготовка відзиву на позовну заяву, 11 000,00 грн. участь в одинадцяти судових засіданнях з врахуванням часу на прибуття в судове засідання.

Таким чином, аналізуючи вказані докази, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 455,86 грн., а тому з огляду на часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 301,96 грн.

Крім того, з огляду на те, що позивачем на доведення обставин, що мають значення для розгляду справи, понесено витрати для визначення вартості майна у розмірі 1 000,00 грн., а відповідачем понесено витрати для проведення експертом судової автотоварознавчої експертизи, що також має значення для розгляду справи, у розмірі 4 500,00 грн., суд, з урахуванням того, що сторони понесли витрати щодо визначення вартості спільного майна подружжя, задоволення позову в цій частині, визнання його відповідачем, а також принципу пропорційності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на проведення експертизи у розмірі 500,00 грн., а з позивача, в свою чергу, на користь відповідача, вказані витрати у розмірі 2 250,00 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що відповідно до принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з реальності та розумності розміру таких.

Аналізуючи подані сторонами докази на підтвердження понесених судових витрат, суд, враховуючи принцип пропорційності, а також розумності судових витрат, з урахування заперечень учасників на заявлені розміри витрат, складності справи, поданих учасниками справи процесуальних документів, їх обсяг, що не співвідноситься із часом, затраченим адвокатами на їх підготовку, а відтак їх вартістю, того, що в межах розгляду даної справи відбулось п`ять судових засідань, при цьому враховуючи час на прибуття в такі судові засідання, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, приходить висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу, а саме витрат позивача до 8 000,00 грн., відповідача 8 000,00 грн., оскільки такий розмір витрат на оплату послуг адвокатів відповідатиме критеріям, закріпленим ЦПК України.

Разом з тим, частиною 10 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд, прийшовши до переконання про покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, спрямованих на реальний захист невизнаних прав позивача, де з відповідача на користь позивача слід стягнути 2301, 96 грн. судового збору, 500 грн. витрат на залучення спеціаліста, 4000 грн. витрат на правничу допомогу, загалом 6801, 96 грн., а з позивача на користь відповідача слід стягнути 2250 грн. витрат на залучення експерта, 4000 грн. витрат на правову допомогу, загалом 6250 грн. вважає за доцільне зобов`язати відповідача сплатити позивачу різницю у сумі судових витрат, покладених на сторони, у розмірі 551,96 грн. та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі ст. ст. 4, 13, 16 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 179, 190, 202, 205, 207, 316, 335, 364, 368, 369, 370, 372, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив :

позов задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки «FORD FIESTA», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової вартості автомобіля марки «FORD FIESTA», сірого кольору, 2018 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , у розмірі 138 356 (сто тридцять вісім триста п`ятдесят шість) гривень 20 (двадцять) копійок.

Визнати кошти за договором позики від 14.06.2022, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у розмірі 3 000 (три тисячі) доларів США спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2 301 (дві тисячі триста одна) гривня 96 (дев`яності шість) копійок, витрати на проведення експертизи у розмірі 500 (п`ятсот) гривень, витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертизи у розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень, витрати на професійну правову допомогу у розмірі 8 000 (сім тисяч) гривень.

Зобов`язати ОСОБА_3 сплатити ОСОБА_1 різницю у сумі судових витрат, покладених на сторони, у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 96 (дев`яносто шість) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Головуюча Сабара Л.В.