КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №759/16485/13 Головуючий у 1 інстанції: Журибеда О.М.

Провадження №22-ц/824/1032/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

5 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення і додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23.05.2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту належності на праві власності майна померлого та визнання права власності на майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування та вилучення із спадкової маси грошових заощаджень,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

В жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту належності на праві власності майна померлого та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Просиввстановити факт належності на праві власності ОСОБА_5 наступного майна: квартири АДРЕСА_1 та грошових вкладів у ВАТ «Ощадбанк»; визнати за позивачем право власності на 5/6 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом та 5/6 частин грошових вкладень у ВАТ «Ощадбанк» в порядку спадкування за заповітом;визнати за відповідачем право власності на 1/6 частин зазначеної квартири в порядку спадкування обов`язкової частки та 1/6 частин грошових вкладів у ВАТ «Ощадбанк» в порядку спадкування обов`язкової частки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що спадкодавець ОСОБА_5 є його батьком, який за життя мав на праві особистої приватно власності, в порядку приватизації двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та грошовий вклад у банківській установі в розмірі 20000,00 грн., склав заповіт на його користь, а тому після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 він має право на 5/6 частин маси спадкового майна, а на 1/6 частину має право відповідач в порядку спадкування обов`язкової частки. Вказував, що у позасудовому порядку не може оформити свої спадкові права, оскільки відповідач не надає нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру, а отримати його дублікат неможливо через ліквідацію органу, який його видав.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23.05.2023 року позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту належності на праві власності майна померлого та визнання права власності на майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування та вилучення із спадкової маси грошових заощаджень задоволено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23.05.2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту належності на праві власності майна померлого та визнання права власності на майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування та вилучення із спадкової маси грошових заощаджень вказано виплатити ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції суд , проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 19.07.2023 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити частково, а саме:

- Визнати за ОСОБА_6 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5

- Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5

- Відмовити у задоволенні позову в частині заявлених вимог про встановлення факту належності на праві власності ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартири АДРЕСА_1 та грошових вкладів у ВАТ «Ощадбанк» і про визнання права власності на грошовий вклад у ВАТ «Ощадбанк» в порядку спадкування.

Просить задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування та вилучення із спадкової маси грошових заощаджень.

Вважає рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2023 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом, на думку апелянта, не повно досліджено обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарг зазначає, що серед вимог позовної заяви не було вимоги про встановлення факту що мають юридичне значення та визнання права на вклад ВАТ «Ощадбанк» в порядку спадкування за заповітом.

Вважає, що так як ОСОБА_2 не посилалась на ст. 256 ЦПК то це є новою позовною вимогою, а заява про зменшення позивних вимог не відповідає вимогам закону.

В апеляційні скарзі посилається на те що право на спадок мали лише дві особи вона та син ОСОБА_4 , а так як в заповіті про - ОСОБА_3 не згадувалось в неї таке право відсутнє.

ОСОБА_4 не складав заповіту. Отже, успадкування після його смерті здійснюється за законом. Після смерті ОСОБА_4 його частка підлягає поділу між трьома спадкоємцями першої черги: мати ОСОБА_1 , дружиною ОСОБА_2 , донькою ОСОБА_7 остання відмовилась від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2

1/3 частка від 3/4 частки ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/4.

Отже, частка у спірній квартирі квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , становить 1/2 (1/4 + 1/4 = 1/2).

Визначення судом першої інстанції, що ОСОБА_2 належить частка 5/9 вказаної квартири, а ОСОБА_1 - 4/9, є неправильним.

10.08.2010 ОСОБА_5 відкрив депозитний рахунок в ВАТ КБ «Інтербанк» на суму 25000 грн., а 20.08.2011 отримав цей вклад повністю, віддав його вдома синові, щоб той піклувався про нього в разі потреби. Але син разом з дружиною ОСОБА_2 витратили всі заощадження батька на свої власні потреби, і ОСОБА_5 , коли захворів у лютому 2013 року після інфаркту та інсульту, не отримав з тих коштів жодної копійки.

Зазначає, що ОСОБА_4 , отримав 25000 грн. від ОСОБА_5 а тому ці гроші не могли стати основою для відкриття нового депозиту в Укрсиббанку» в червні 2012 р.

На момент відкриття цього депозиту ОСОБА_5 виповнився 81 рік, він був інвалідом II групи з 1993 р., в 2010-2011 рр. переніс три інсульти (а.с. 196-200 т. 1).

ОСОБА_5 не мав власних коштів, а тому зазначає, що в банк він поклав заощадження своєї дружини: або ті, що змусив забрати у дочки, або ті, що ОСОБА_1 збирала, отримуючи щорічні пайові виплати від оренди її власної земельної ділянки в с. Неморож Звенигородського р-ну Черкаської області. А тому стверджує, що всі 20000 грн. депозиту в «Укрсиббанку» з відсотками 7649, 81 грн. (а.с. 108 т. 3) належать ОСОБА_1 .

Апелянт просила скасувати і додаткове рішення Святошинського районного суду від 23 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, про відмову в задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що додаткове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а заявлена позивачем сума для стягнення судових витрат на правничу допомогу є необґрунтованою.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про те, що до матеріалів справи не додано доказів фактично понесених стороною відповідача судових витрат, відсутній розрахуок.

В додатковому рішенні відсутні спростування доводів апелянта про неспіврозмірність.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

14 листопада 2023 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1994 року, виданого згідно розпорядження № 3681 від 23 червня 1994 року. Право власності зареєстроване у КМБТІ 20.08.1994 у реєстровій книзі за № 4556, що підтверджується відповіддю КМБТІ від 21.11.2013 (т. 1 а.с. 30, 31)

ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 21.06.1958 року по день смерті, про що Жовтневим ЗАГС м. Києва вчинений актовий запис № 992. Зазначені відомості підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 . (т. 1 а.с. 84)

Судом встановлено та не оспорюється сторонами справи, що від цього шлюбу у ОСОБА_11 та ОСОБА_1 народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про народження № 1421, вчинений 06.05.1965 року Жовтневим ЗАГС м. Києва, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_12 (актовий запис про народження № 5, вчинений 02.01.1959 року Жовтневим ЗАГС м. Києва, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ). (т. 1 а.с. 107)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у віці 82 років (актовий запис про смерть № 3953, вчинений Відділом реєстрації смерті у м. Києві 02.03.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 ). (т. 1 а.с. 73)

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений 13 грудня 1994 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щадко О.І., р.н. 6с-5315, яким все своє рухоме і нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде йому належати, і на що він матиме право за законом заповідав ОСОБА_4 . (т. 1 а.с. 53)

Відповідно до інформаційної довідки № 33802097 від 18.04.2013 року зазначений вище заповіт є чинним на момент відкриття спадщини. (т. 1 а.с. 52)

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 498/13, заведеної Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 18.04.2013 року, спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли дві особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 47, 59)

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державною нотаріальної контори Мусієнко К.П. від 20.09.2013 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частини квартири АДРЕСА_1 в зв`язку з неподанням спадкоємцем правовстановлюючого документу на спадкове майно. (т. 1 а.с. 70)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер (актовий запис про смерть № 19481, вчинений 15.11.2014 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 ). Після його смерті 32.10.2015 П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 51/2015.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли: переживша дружина спадкодавця ОСОБА_2 та матір спадкодавця ОСОБА_1 . (т. 2 а.с. 93, 106, 109, 119)

Донька померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_7 спадщину після померлого батька не прийняла та відмовилася від належної їй частки у спадковому майні на користь ОСОБА_2 . (т. 2 а.с. 121, 126)

Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 13 грудня 1994 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щадко О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 6с-5315, відмовлено. Постановою Верховного суду від 26.05.2021 року постанова Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року змінена та її мотивувальна частина викладена у редакції цієї постанови, а в іншій частині залишена без змін. (т. 1, а.с. 158-161)

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Об`єктом відносин спадкування виступають права та обов`язки спадкодавця у їх сукупності, що належали йому на момент смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК (435-15), є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до п.п. 4.12, 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно аб.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

За змістом п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Звертаючись до суду з первісним та зустрічними позовами, сторони указували на те, що перешкодою для належного оформлення (спадщини) спадкових прав (отримання свідоцтва про право на спадщину) є спір про розмір часток. А правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходяться у відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що розмір обов`язкової частки ОСОБА_1 при спадкуванні за заповітом після смерті ОСОБА_5 має вираховуватися з числа всіх спадкоємців за законом першої черги. А тому в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 частки спадкоємців розподіляються наступним чином: ОСОБА_4 5/6 частин спірної квартири та ОСОБА_1 1/6 частина.

Після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом частки спадкоємців у праві власності на спірну квартиру розподілилися наступним чином: ОСОБА_2 - 5/9 часток, ОСОБА_1 - 4/9 частки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те що в позовних вимогах не було вимоги про встановлення факту що мають юридичне значення та визнання права на вклад ВАТ «Ощадбанк» в порядку спадкування за заповітом. Так як позивачем було уточнено позовні вимоги, а предметом спору була одна й таж сума вкладу в розмірі 20 000 грн.

Стосовно грошового вкладу, то встановлено, що ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 мав депозитний рахунок в АТ «УКРСИББАНК» № НОМЕР_7 валюта UAN, залишок коштів на рахунку НОМЕР_8 тіло депозита в сумі 20 000,00 грн; на рахунку НОМЕР_9 проценти в сумі 7649,81 грн., що підтверджується листом АТ «УКРСИББАНК» від 21.07.2022, договором банківського вкладу від 05 червня 2012 року. (т. 3 а.с. 108-109)

Положення статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем в супереч вказаному не надано доказів які б підтвердили, що спірні грошові кошти належали відповідачу або що саме ці кошти були отримані від оренди земельної ділянки відповідача та були внесені на депозитний рахунок спадкодавця.

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року в справі № 567/3/22 де встановлено, що такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегією суддів встановлено, що так як ОСОБА_1 є інвалідом другої групи довічно починаючи з 27.08.2013, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10ААА № 813994, то судовий збір підлягає стягненню за рахунок коштів держаного бюджету.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп.

З огляду на ч. 6 ст. 141 ЦПК України та відповідно до п. 16.11. постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, зокрема, для компенсації судового збору за рахунок держави у разі звільнення від його сплати у визначених законом випадках.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку. Проте в суд першої інстанції невірно вирішив питання про розподіл судових витрат.

Що стосується додаткового рішення то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). З урахуванням тривалості розгляду справи та з наданих доказів суд першої інстанції дійшов вірних висновків про задоволення вказаної заяви.

Велика Палата ВС дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Посилаючись на неспівмірність суми гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення в повному обсязі заяви представника позивача про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, як такої, що обґрунтована належними та допустимими доказами.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Компенсувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) судовий збір у розмірі 3441, 00 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. за рахунок держави.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко