Запорізький Апеляційний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на повному матеріальному утриманні (забезпеченні) мешкання та вихованні батька до досягнення ними повноліття

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною заявою в порядку окремого провадження (а.с. 2-3), в якій просив встановити факт перебування неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на повному матеріального утриманні (забезпеченні), мешкання та вихованні його, як батька, до досягнення ними повноліття.

В обґрунтування своєї заяви заявник зазначав, що 24.08.2014 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилися діти. Тривалий час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають окремо, діти за домовленістю батьків проживають з батьком ОСОБА_1 , перебувають на його повному утриманні забезпеченні та вихованні. 13.11.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір про участь у вихованні та утриманні дитини, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовниченко В.М. Відповідно до умов зазначеного договору, батьки домовились між собою, що місцем постійного проживання дітей є місце проживання батька. ОСОБА_1 має стабільний дохід, матеріально забезпечує дітей, піклується про їх здоров`я, виховання, самостійно їх утримує.

Встановлення факту перебування дітей на повному матеріальному утриманні (забезпеченні), мешкання та вихованні батька необхідно заявникові для здійснення заходів щодо лікування дітей, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дітьми по країні, можливу зміну місця мешкання тощо.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Апаллонову Ю.В.(а.с. 34).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року (а.с. 35-36) у відкритті провадження (окремого) за вищезазначеною заявою заявника у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 40-43) просив ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 48А).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 22 грудня 2023 року (а.с. 56), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 57).

Заінтересована особа (мати дитини) ОСОБА_3 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу заявника у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

06 лютого 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Лихосенко Є.О. подав апеляційному суду заяву (а.с. 79-80), в якій просив апеляційний суд залишити без розгляду вищезазначену апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 в особі його, як представника останнього, у цій справі.

У зв`язку із чим, листом від 06 лютого 2024 року (а.с. 81-82) апеляційним судом в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України було роз`яснено стороні апелянта таке:

«…Відповідно до вимог ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу має право її доповнити, змінити, відкликати або відмовитись від неї.

Враховуючи вищезазначене, поза межами компетенції апеляційного суду, передбаченої ЦПК України, знаходяться вирішення питання саме про залишення без розгляду вищезазначеної апеляційної скарги сторони апелянта у цій справі за вищезазначеною заявою останньої.

Проте, враховуючи що ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 22 грудня 2023 року, дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду на 07 лютого 2024 року о 14 годині 10 хвилині, відповідно до ст. 364 ч. 4 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї … до закінчення апеляційного провадження.

За таких обставин, апеляційний суд роз`яснює право сторони апелянта на теперішній час в порядку ст. 364 ч. 4 ЦПК України звернутись до апеляційного суду із заявою про відмову від вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі до 14 години 10 хвилини 07 лютого 2024 року, а також наслідки неподання стороною апелянта останньої, а саме, що апеляційний суд буде розглядати вищезазначену апеляційну скаргу сторони апелента по суті за наявними у цій справі матеріалами та доказами…».

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правками; зловживання процесуальними правами не допускається.

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.60-70, 78), у тому числі заявник ОСОБА_1 особисто в електронному кабінеті (а.с.64) та додатково через свого представника - адвоката Лихосенка Є.О. (а.с. 65), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою апеляційного суду, постановленою у даному судовому засіданні протокольно (без виходу до нарадчої кімнати), у задоволенні вищезазначеної заяви (вх. № від 06 лютого 2024 року) представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Лихосенка Є.О. про залишення без розгляду апеляційним судом вищезазначеної апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі (а.с. 79-80) відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лихосенка Є.О. у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у відкритті провадження (окремого) у цій справі за вищезазначеною заявою заявника, правильно керувався ст. ст. 293 - 294, 315, 316, 318, 353 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Відповідно до ч. ч. 2, 7 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 ЦПК України.

Положеннями ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

У п. п. 1, 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а також, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Судом першої інстанції було правильно визначено, що вимога про встановлення будь-якого факту в рамках позовного або окремого провадження має переслідувати певну юридичну мету та безпосередньо призводити до ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача/заявника. Суд не може встановлювати певний факт в резолютивній частині рішення лише для констатації самого факту, без юридичної мети його встановлення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що, звертаючись до суду з вказаною заявою (а.с. 2-3), ОСОБА_1 просить встановити факт перебування неповнолітніх дітей на повному матеріального утриманні (забезпеченні), мешкання та вихованні батька до досягнення ними повноліття.

Так, метою звернення з вказаною заявою до суду, ОСОБА_1 зазначив те, що встановлення цього факту необхідно заявникові для здійснення заходів щодо лікування дітей, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дітьми по країні, можливу зміну місця мешкання тощо.

Даючи оцінку наведеним у заяві аргументам та підставам для встановлення факту, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правовідносини, які склались між заявником, заінтересованою особою (матір`ю) та дітьми, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

Так, за змістом положень ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За вимогами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник прагне встановити у суді факт для здійснення заходів у майбутньому щодо лікування дітей, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дітьми по країні, можливу зміну місця мешкання тощо.

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що діти потребують такого лікування, оздоровлення і мати чинить цьому перешкоди або позбавлений можливості спільно з матір`ю здійснювати такі дії та виконувати свої батьківські права по відношенню до дітей.

Також, не надано доказів того, що заявник позбавлений можливості вільно/безперешкодно пересуватись з дітьми по країні тощо.

Тим більше, діючим законодавством передбачена можливість звернення до медичних закладів та установ від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким проживає дитина, при цьому рішення суду про встановлення факту перебування дітей на повному матеріальному утриманні, мешкання та виховання не вимагається.

Доказами, документами, що підтверджують самостійне виховання батьком дитини віком до 18 років можуть бути: рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, рішення суду про визнання матері дитини безвісно відсутньою, рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком дитини, рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком, нотаріально посвідчений договір між батьками, яким визначене місце проживання дитини з батьком, тощо.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у даних правовідносинах між батьками 13.11.2023 року укладено нотаріально посвідчений договір (а.с.28 зворот - 29), яким визначене місце проживання дітей з батьком та визначено, що діти перебувають на повному матеріальному утриманні батька.

Суд першої інстанції правильно вважав, що само по собі встановлення судом факту виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Захист порушених прав у зв`язку з не виконання не прийнятті участі одним із батьків у вихованні та утриманні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що вимоги заявника про встановлення факту перебування дітей на повному матеріального утриманні (забезпеченні), мешканні та вихованні батька до досягнення ними повноліття без участі матері, у тому числі із урахуванням укладеного договору між батьками про визначення місця проживання дітей, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України, а неналежне виконання умов укладеного між сторонами договору від 13.11.2023 року, а також невиконання (порушення) норм сімейного законодавства можуть бути предметом вимог позовного, а не окремого провадження.

У даному випадку, за встановлених судом обставин, є недопустимим ініціювання даного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у позовному провадженні (право на перебуванні на утриманні та праві виховання).

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дітей, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими, до прикладу, можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково вважав, враховуючи зміст вимог про визнання факту проживання та перебування на повному утриманні заявника неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, рідна мати яких не позбавлена батьківських прав - свідчить про наявність спору про право.

За змістом ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Отже, оскільки вимога, з якою заявник звернувся до суду, має спір про право, суд першої інстанції помилково відмовив заявникові у відкритті провадження (окремого) у цивільний справі та роз`яснив, що він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

З таким висновком суду першої інстанції при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи погодитись не можна.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що заінтересована особа у цій справі - ОСОБА_3 (мати дітей) у суді першої інстанції своєї позиції не виказувала з приводу вищезазначеної заяви заявника ОСОБА_1 до суду та наявності будь-якого спору із заявником ОСОБА_1 взагалі.

Також, у вищезазначеній апеляційній скарзі у цій справі заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 наполягав на тому, що вищезазначеним нотаріальним договором від 13.11.2023 року сторін у цій справі, як батьків, про участь у вихованні та утриманні їх неповнолітніх дітей (копія а.с. 28 зворот - 29) спростовується наявність спору про право, батьки нотаріально домовились про місце проживання дітей та спосіб їх утримання й виховання.

В апеляційному суді заінтересована особа ОСОБА_1 цей довід апеляційної скарги заявника не спростовувала.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції мав відмовити у відкритті провадження у цій справі

- не через спір про право,

- а у зв`язку із тим, що для встановлення такого факту, якій просить встановити заявник ОСОБА_1 у своїй вищезазначеній цивільній справі в порядку окремого провадження (а.с. 2 зворот) передбачений інший позасудовий порядок (в силу вимог ст. 315 ч. 2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а у даному випадку це - ст. 157 ч. 4 Сімейного кодексу України: батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини,договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню),

- і цим іншим позасудовим порядком встановлення вказаного факту вже скористався заявник ОСОБА_1 , як батько, уклавши із матір`ю дітей - ОСОБА_3 вищезазначений нотаріальний договір від 13.11.2023 року про їх участь у вихованні та утриманні дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., р. № 1176 від 13.11.2023 року (копія а.с. 28 зворот - 29),

- в якому останні вже за своєю домовленістю на виконання вимог Сімейного кодексу України фактично визначили факт перебування цих неповнолітніх дітей на повному матеріального утриманні (забезпеченні), мешкання та вихованні ОСОБА_1 , як батька, до досягнення ними повноліття,

- і цього факту у нотаріальному договорі достатньо для мети, яку зазначає заявник у своїй вищезазначеній заяві у цій справі, а саме: для здійснення заходів у майбутньому щодо лікування дітей, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дітьми по країні, можливу зміну місця мешкання тощо (а.с. 2 зворот),

- і цей факт за відсутності спору батьків (на чому у тому числі наполягає сторона апелянта у цій справі в апеляційній скарзі а.с. 42) не потребує додаткового судового підтвердження рішенням суду,

- а згідно із п. 11 вищезазначеного нотаріального договору сторін спори, що виникнуть між сторонами, вирішуються ними шляхом переговорів, а у випадку неможливості вирішити конфлікт, у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України (а.с. 29 - позовному).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останньої в редакції цієї постанови.

Крім того, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги заявника при вищевикладених обставинах, останній не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України на компенсацію у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 - 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останньої в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.02.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.