Дата документу 22.01.2024
Справа № 334/5135/23
Провадження № 2/334/149/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Новікової Н.В.,

секретар судового засідання Сухова С.М.,

розглянувши в порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 334/5135/23 (2/334/149/24) за позовом адвоката Вельможко Анни Ігорівни, в інтересах позивача ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ім. А.М. Кузьміна» про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Вельможко А.І., представників відповідача - адвоката Петрушенко Л.Л. та начальника Відділу найму та розвитку персоналу Роговського О.М., -

встановив:

Представник позивача - адвокат Вельможко А.І. звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна, в якому просила:

- скасувати розпорядження заступника голови правління ПрАТ «Дніпроспецсталь» від 12.10.2020 №3573-к про звільнення з 12.10.2020 ОСОБА_1 (таб.7570) згідно з п.2 ст.40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду СПЦ-3;

- поновити ОСОБА_1 на попередній роботі;

- стягнути з Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 157 233,6 грн.; відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.

Позов обґрунтований наступним.

Позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» (далі - Відповідач) з 08.11.2018 по 12.10.2020, працюючи електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування СПЦ-3.

Розпорядженням Заступника Голови Правління ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» від 12.10.2020 №3573-к (далі - Розпорядження від 12.10.2020) позивача було звільнено внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я згідно із п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зі змісту Розпорядження від 12.10.2020 вбачається, що невідповідність позивача виконуваній роботі за станом здоров`я визначена відповідачем на підставі довідки до акта огляду МСЕК 12 ААБ № 657713 від 07.10.2020 (далі - довідка МСЕК) про встановлення 3 групи інвалідності та індивідуальної програми реабілітації від 07.10.2020 №509, згідно із якими працездатність позивача обмежена, він може працювати без значних фізичних тривалих статико-динамічних навантажень.

Позивач із розпорядженням від 12.10.2020 не погоджується та вважає його незаконним, оскільки звільнення відбулось за відсутності законних підстав для цього та без дотримання визначеної законодавством процедури, що підтверджується наступним.

Відповідно до ч. 1,6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» звільнення за ініціативою адміністрації особи з інвалідністю з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити висновок МСЕК, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує.

Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3933-ХІІ (далі - Конвенція), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необгрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №177/1120/21, від 25.11.2020 у справі №621/704/17, від 08.07.2022 у справі №466/4558/20, від 08.08.2018 у справі №725/1303/17.

Зокрема, у постанові від 08.08.2018 у справі №725/1303/17 Верховний Суд вказав, що незважаючи на наявність в матеріалах справи довідки до акта огляду МСЕК, якою особі була встановлена 2 група інвалідності, за відсутності висновку МСЕК про неможливість позивачем за станом здоров`я виконувати роботу за професією саме лісничого, в матеріалах справи немає доказів, які підтверджують невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі.

У постанові від 18.05.2023 у справі №177/1120/21 Верховний Суд вказав, що доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано особою з інвалідністю і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Тобто, доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Згідно з довідкою МСЕК Позивачу з 07.10.2020 по 01.11.2021 встановлена 3 група інвалідності з причини загального захворювання.

Пункт 13 довідки МСЕК містить інформацію щодо висновку про умови та характер праці, згідно із яким позивач є обмежено працездатним, може працювати без тяжких фізичних та тривалих статико-динамічних навантажень.

Оскільки довідка МСЕК не містить рекомендацій іншої роботи, ніж та яку виконував Позивач, вона не може бути доказом невідповідності позивача займаній посаді чи виконуваній роботі черезстан здоров`я.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ч.3 ст.23 ЗУ «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації.

Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами,органами місцевого самоврядування, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Індивідуальна програма реабілітації інваліда (позивача) від 07.10.2020 № 509 (далі - ІПР № 509) містить ту саму інформацію, що і довідка МСЕК: обмежено працездатний, без значних фізичних тривалих статико-динамічних навантажень (Розділ І, пункт 4 «Професійна реабілітація»).

Отже, ані довідка МСЕК, ані ІПР не містять інформації про неможливість позивача виконувати роботу за професією електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, а також не містять рекомендації іншої роботи, ніж та, яку він виконував, тому не можуть бути доказом невідповідності Позивача займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я.

Крім того, карта умов праці позивача за професією електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування не містить даних про тяжкість таких умов як значні фізичні тривалі статико-динамічні навантаження згідно із гігієнічною класифікацією умов праці.

Отже, за відсутності належного встановлення факту невідповідності стану здоров`я Позивача виконуваній роботі саме за професією електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, Відповідач не мав законних підстав для звільнення Позивача згідно із п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 170 КЗпП України, ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 №2695-XII визначено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеженням строку і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я.

Відповідачу було направлено адвокатський запит від 02.03.2023 №05/03 з проханням надати серед іншого, копію листа з пропозицією робочих місць (переліком вакансій), підходящих ОСОБА_2 за станом здоров`я, що пропонувались для переведення ОСОБА_2 з 08.10.2020 по 12.10.2020, та підтвердження отримання ОСОБА_2 цих пропозицій.

У відповідь на адвокатський запит Відповідач надав копію документа сводка об укомплектации персонала на 08.10.2020 (далі - Сводка), в якій міститься інформація про всі наявні на 09.10.2020 вакансії, а також Акти від 08.10.2020 та від 12.10.2020 про те, що Позивач від всіх запропонованих вакансій відмовився (без зазначення цих вакансій).

Проте надана відповідачем Сводка не містить інформації про вакансії щодо відповідності їх кваліфікації та стану здоров`я позивача, за якими позивач міг би оцінити чи підходять вони йому за станом здоров`я, а головне - не містить підпису позивача, який би свідчив про ознайомлення його саме із цим переліком вакансій ані 08.10.2020, ані 12.10.2020.

А з урахуванням відсутності в Акті від 08.10.2020 даних про перелік запропонованих вакансій, доказів виконання відповідачем вимог щодо пропозиції позивачу всіх наявних на момент його звільнення вакансій немає.

08.10.2020 позивачу було усно повідомлено про відсутність вакансій, підходящих його стану здоров`я, та надано для підписання відповідний акт .

Звертає увагу, що зі змістом сводки позивач вперше ознайомився після отримання відповіді на адвокатський запит.

Наведеним підтверджується невиконання відповідачем вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 2 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Позивач був у складі цехової профспілкової організації СПЦ-3 ПО ПМГУ «Дніпроспецсталь» з 08.11.2018 до моменту звільнення 12.10.2020.

Як зазначено в ч. 2, 3 ст. 43 КЗпП України, ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У порушення вказаних норм профспілковим органом подання Відповідача щодо надання згоди на звільнення Позивача було розглянуто без його участі та за відсутності письмової заяви Позивача про розгляд відповідного подання за його відсутності.

Таким чином, викладені вище обставини та норми закону, що передбачають порядок звільнення осіб з інвалідністю з ініціативи роботодавця на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, на думку позивача, були грубо порушені відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

У відповідності до п. 5 розд. IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка розраховується за правилами п. 8 розд. IV Порядку: діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Так, згідно з абз. 3 п. 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до абз.4,6 п.2 розд. II Порядку №100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Позивача було звільнено у жовтні 2020, двома місяцями, що передують цій події є серпень та вересень 2020. Проте, оскільки з 14.06.2020 по 06.10.2020 позивач не працював, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, розрахунок середньоденної заробітної плати має обчислюватись виходячи з виплат за попередні два місяці роботи згідно із абз. 4, 6 п. 2 розд. II Порядку №100, якими є травень 2020 року та червень 2020 року.

Позивачем надано розрахунок, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 13.10.2020 по 12.10.2021 становить 157 233,6 грн. (859,2x15,25x12), який він просить стягнути з відповідача.

Крім того, у зв`язку з незаконним, на думку позивача, звільненням, він пережив сильні душевні хвилювання та стрес через відчуття несподіваності звільнення, неготовності до нього, реальної незахищеності від свавільного звільнення на тлі декларованих законодавством гарантій захисту від нього, чим позивачу була спричинена моральна шкода розмір якої він оцінює в 10 000 грн. і яку просить стягнути з відповідача.

Крім того, щодо строків позовної давності, в позові зазначене наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19) №540-ІХ від 30.03.2020 підпунктом 5 пункту 6 розділу І КЗпП доповнено главою XIX такого змісту: ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ. П. 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вперше карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусомSАRS-СоV-2 (далі - СОVID-19), було встановлено на всій території Україні з 11.03.2020 по 22.05.2020 постановою КМУ від 11.03.2020 №211, який в подальшому продовжувався постановами КМУ від 20.05.2020 № 392 - з 22.05.2020 до 31.07.2020, від 22.07.2020 №641 - з 01.08.2020 до 19.12.2020, від 09.12.2020 №1236 зі змінами від 25.04.2023 №383 - з 19.12.2020 до 30.06.2023, а тому позивач вважає строк звернення до суду вчасним.

25.07.2023 на адресу суду надано відзив на позову, в якому представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву зазначено наступне. Позивач перебуваючи в трудових відносинах з ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» з 2018 року, 08 жовтня 2020 року, після тривалого лікарняного за загальним захворюванням, надав адміністрації підприємства довідку МСЕК від 07.10.2020 про встановлення позивачу третьої групи інвалідності за загальним захворюванням.

12.10.2020 ОСОБА_1 було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я.

Крім того, представник відповідача, з посиланням на постанову Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВС від 14.11.2022 у справі № 552/4200/21 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2022 у справі № 990/102/22, вказує на пропуск, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України строку на звернення позивача до суду з вказаним позовом, оскільки строк сплив 13 листопада 2020 року, проте із позовом у цій справі звернувся до суду 23.06.2023, більше ніж через два з половиною роки, тому пропустив місячний строк для звернення до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі, визначений статтею 233 КЗпП України.

Вважають, що це є підставою для відмови у позові.

Щодо позовних вимог по суті спору представник відповідача зазначає наступне.

Позивач працював в ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» з 2018 року електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування СПЦ-3. Номер робочого місця 03-126. Відноситься до чергового персоналу з безперервним 2-х змінним 4-х бригадним графіком з роботою в нічний час, тривалість роботи - 12 годин.

Відповідно до карти умов праці дане робоче місце передбачає наявність шкідливих і небезпечних факторів, що надає право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 (копії наказу від 02.07.2020 №160 Про результати атестації робочих місць за умовами праці для визначення права працівників на пільги і компенсації, карти умов праці, акту визначення категорій працівників, які підлягають періодичному медичному огляду додаються).

Як зазначалось вище, позивач 08 жовтня 2020 року, після тривалого лікарняного за загальним захворюванням, надав адміністрації підприємства довідку МСЕК від 07.10.2020 про встановлення йому третьої групи інвалідності за загальним захворюванням.

У своєму висновку МСЕК зазначила про обмежену працездатність позивача без тяжких фізичних та тривалих статико-динамічних навантажень. Саме такі навантаження зазначені в карті умов праці електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування СПЦ-3, тобто ця робота йому вже протипоказана.

Такі великі навантаження притаманні майже всім робочим місцям, в тому числі ремонтного персоналу, які розташовані у виробничих цехах: сталеплавильних, прокатному, ковальському тощо, робота в яких за результатами атестації робочих місць дає право на пільгову пенсію за Списком №1.

Тому підстав для направлення позивача на позачерговий медогляд для отримання висновку про його придатність за професією електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування СПЦ-3 не було підстав.

Згідно зі статтею 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до вимог законодавства позивачу було запропоновано продовжити роботу на підприємстві на інших робочих місцях, які б відповідали висновку МСЕК. Але він категорично відмовився від всіх запропонованих вакансій, в тому числі від вакансій з нормальними умовами праці, які спеціально створені для осіб з інвалідністю, як то робітник зеленого будівництва, аргументуючи тим, що йому важко рухатися за станом здоров`я і забажав звільнитись в той же день (08.10.2020), підписався в акті, що відмовляється від всіх запропонованих йому вакансій.

Лише в разі, якби позивач погодився на переведення на будь-яку з запропонованих вакансій з урахуванням рекомендацій МСЕК, то він був би направлений в структурний підрозділ, в якому знаходиться вакансія, для ознайомлення з умовами праці. Якщо б умови праці його задовольнили, то він був би направлений на позачерговий медичний огляд до Університетської клініки, з якою у ПрАТ «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» укладено відповідний договір, для визначення його придатності за новою професією. Тільки за результатами даного огляду підприємство змогло би допустити позивача до іншої роботи.

Оскільки позивач забажав звільнитись, то до нього було застосовано процедуру звільнення відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я. Він був направлений до свого цеху, щоб повідомити керівництво СПЦ-3 про встановлення йому інвалідності, здати лікарняний лист для оплати, здати матеріальні цінності, які могли бути за ним закріплені, та отримати згоду цехкому на звільнення за ініціативою адміністрації підприємства. Саме тому ОСОБА_1 не було звільнено 08.10.2020, а було звільнено 12.10.2020.

09.10.2020 адміністрацією підприємства було зроблено подання в цехком СПЦ-3 на дачу згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п.2 ст.40 КЗпП України. В той же день цехком СПЦ-3 надав згоду на розірвання трудового договору з позивачем.

В позовній заяві позивач зазначає, що його не запросили на засідання цехкому.

Надати оцінку такому ствердженню важко, оскільки, по-перше, у виписці зазначено, що він був присутній; а по-друге, незрозуміло, яке це має значення для позивача, коли він власноруч у вересні 2020 року подав заяву про неутримання з нього членських внесків, і у вересні та жовтні 2020 року ці внески вже з позивача не утримувались (копія заяви і платіжок за вересень-жовтень 2020 додається).

Служба персоналу підприємства не володіє інформацією, хто з працівників перебуває у членах профспілки, а хто вибув, тому і направила стосовно ОСОБА_1 подання до цехкому. Останній, надав згоду на розірвання трудового договору з позивачем. Таким чином, підприємство виконало свій обов`язок у відповідності до ст.43 КЗпП України.

Позивача було звільнено законно з дотриманням всіх вимог законодавства щодо звільнення працівника за п.2 ст.40 КЗпП України. На момент звільнення, як і в подальшому, позивач не заперечував проти звільнення, більше того, наполягав на ньому в якомога швидший термін; своєчасно отримав трудову книжку і розрахунок, по якому не виникало питань.

Крім того, представник відповідача не погодився з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вважає його таким, що зроблений з порушенням норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) та надав наступний контр-розрахунок, з відповідним обґрунтуванням.

У відповідності до абз.3, 4, 6 п.2 Розділу II Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Оскільки ОСОБА_1 був звільнений у жовтні 2020 року, а в серпні та вересні 2020 року він знаходився на лікарняному, то серпень і вересень виключаються з розрахунку середньої заробітної плати. Тому за основу береться червень 2020 і липень 2020 року (абз.4 п.2 Розділу II Порядку №100), а тому якби у позивача був вимушений прогул, то йому б належало до виплати 106 773,91 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди у відзиві представник відповідача зазначає наступне.

З аналізу ЦК України, зокрема ст.1167 Кодексу та п. 5 постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди виникають за наявності наступних підстав: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші немайнові блага; протиправної поведінки (неправомірних рішень, дій чи бездіяльності) особи, яка заподіяла шкоду; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і її наслідком моральною шкодою; вини особи, яка заподіла шкоду. Суди зобов`язані при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясовувати наявність цих підстав.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Щодо розміру моральної шкоди зазначу, що Позивачем не вказано в чому саме полягають його душевні та емоційні страждання, не вбачається, з яких міркувань Позивач виходив при визначенні моральної шкоди саме у розмірі 10000 гривень, а також не надано доказів на підставі яких ґрунтується вказаний розмір моральної шкоди, зокрема висновку судово-психологічної експертизи.

Тож, факт спричинення позивачу моральної шкоди є недоведеним і необгрунтованим, а вимоги по її відшкодуванню суто формальні.

Заявлені позивачем витрати на правову допомогу, представник відповідача вважає необґрунтованими та непідтвердженими жодним належним документом.

Крім того, у відзиві представник відповідача зазначає, що під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Позивач, будучи обізнаним про своє звільнення та отримавши повний розрахунок від відповідача, більше двох з половиною років з часу звільнення не оспорював у суді його незаконність та не довів поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

Така поведінка позивача не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на судовий захист після звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.

Тому вважають, що відповідачем вірно застосовані норми матеріального права і відсутні порушення щодо звільнення позивача за п.2 ст.40 КЗпП України, а доводи позивача є безпідставними і необгрунтованими, в основу яких покладено зловживання трудовим правом.

Вважають, що позовна заява носить штучний характер та втілює намагання позивача використати додаткові, не передбачені законом можливості для скасування розпорядження про його звільнення з роботи.

01.08.2023 представником позивача адвокатом Вельможко А.І. надано відповідь на відзив, в якому представник просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позові. Додатково зазначає, що наявність на робочому місці позивача за професією електромонтера шкідливих умов роботи, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1, ніяк не звільняє відповідача від обов`язку отримати висновок медико-соціальної експертизи щодо неможливості позивачем продовжувати працювати за займаною професією, який мав бути єдиною законною підставою для звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також вказує на те, що шкідливість умов праці позивача здебільшого пов`язана із наявністю шкідливих речовин у повітрі, в той час як інвалідність позивача пов`язана із хворобою коліна.

Таким чином, висновок адміністрації підприємства про невідповідність позивача виконуваній роботі за станом здоров`я є передчасним і сумнівним, належним суб`єктом для надання однозначного фахового висновку з цього питання могла бути лише медико-соціальна експертиза.

Відповідач надав лише виписку з протоколу, а не сам протокол та не надає копії самого рішення про згоду на розірвання трудового договору у письмовій формі, як того вимагають ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону №1045-ХIV.

Позивач наполягає на тому, що за його участі 09.10.2020 засідання профспілки не відбувалось. Крім того, із доданої до відзиву копій листа відповідача від 18.02.2021 №125-201 вбачається, що 08 та 09 жовтня 2020 позивач не знаходився на робочому місці (СПЦ-3), тому, очевидно, не міг бути присутнім на засіданні цехового комітету СПЦ-3 09.10.2020.

Тривалу переписка між сторонами та оскарження позивачем дій відповідача при оформленні його звільненні не спростовують доводів позовної заяви, а лише свідчать про недостатність у позивача знань в галузі права та нерозуміння до звернення за правовою допомогою суті порушення його прав та інтересів відповідачем.

Звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України обумовлено ініціативою роботодавця.

Відповідачем не надано жодного переліку вакансій, що пропонувались позивачу перед звільненням, який би містив підписав позивача. Посилання відповідача на акт від 08.10.2020 неспроможні, адже в ньому відсутні відомості про те, які саме вакансії були запропоновані позивачу.

Позивач наполягає на тому, що йому усно повідомили про відсутність вакансій, відповідних його стану здоров`я, без жодної конкретизації, та надали для підписання відповідний акт без переліку таких вакансій. А тому вважає, що доказів виконання відповідачем вимог щодо пропозиції позивачу наявних, підходящих його стану здоров`я, вакансій, рівно як і відмови позивача від них, на момент його звільнення немає.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі з викладених у позові та відповіді на відзив підстав.

В судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували з підстав викладених у відзиві на позов також просили суд застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Щодо строків звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи законодавцем визначені у статті 235 КЗпП України.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22).

11.12.2023 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (справа № 947/8885/21) відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21 (провадження № 61-20725 св 21), оскільки запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, що визначено положеннями закону.

Згідно з частиною другою статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, що визначено пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Тому строк на звернення позивача з цим позовом, заявленим 26 червня 2023 року, тобто під час карантину, не сплив.

Судом встановлено, що 08.11.2018 позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПрАТ «Електрометалургійний завод «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ім.. А.М. Кузьміна» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування по п`ятому розряду в СПЦ-3, що підтверджується записом 30 в Трудовій книжці позивача.

Відповідно до Переліку робочих місць, професій, посад, працівниками яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1 та Картою умов праці (а.с. 53,54) посада яку обіймав ОСОБА_1 - електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування відноситься до Списку № 1 та надає право на пільгове призначення пенсії, а важкість праці (п.12 Картки умов праці), в тому числі, визначається і зовнішнім фізичним динамічним навантаженням при загальному навантаженні та статичним навантаженням при утриманні вантажу, докладанні зусиль однієї рукою.

Відповідно до Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААБ №657713 від 07.10.2020 р. (за формою 157-1/о) позивачу з 07.10.2020 встановлена ІІІ група інвалідності; причина інвалідності загальне захворювання. Відповідно до п.13 вказаної Виписки «Висновок про умови та характер праці» зазначено, що позивач обмежено працездатний, без тяжких фізичних та тривалих статико-динамічних навантажень (а.с. 18).

Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 509, ОСОБА_1 , який працює електриком (п.7) встановлена І ступінь обмеження до самообслуговування, пересування, трудової діяльності (п. 13.1, 13.2, 13.6).

Відповідно до п. 4 ІПР із зазначенням відділ кадрів: ОСОБА_1 визнано обмежено працездатним без значних фізичних, тривалих статико-динамічних навантажень електрик, слюсар (а.с. 19-23).

Таким чином, саме в Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 509 визнано ОСОБА_1 обмежено працездатним без значних фізичних, тривалих статико-динамічних навантажень та визначені професії за таким обмеженням електрик та слюсар. Посаду електрика і займав позивач. А тому доводи сторони захисту, що на момент звільнення у відповідачів були відсутні документи, що вказували на обмежену працездатність позивача, є безпідставними.

Відповідно до Акту від 08.10.2020 Електромонтеру з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розраду СПЦ-3 ОСОБА_1 згідно з довідкою МСЕК 12 ААБ №657713 встановлена 3 група інвалідності. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації позивача визнано обмежено працездатним, без значних фізичних, тривалих статично-динамічних навантажень. Від усіх наявних на підприємстві вакансій ОСОБА_1 відмовляється за станом свого здоров`я (а.с. 30). До матеріалів додана «Сводка об укомплектации персонала на 08.10.2020» (а.с.29).

Також до матеріалів доданий Акт від 12.10.2020 відповідно до якого наявність вакансій, які були запропоновані ОСОБА_1 08.10.2020 станом на 12.10.2020 не змінилися (а.с. 31).

З Актом від 08.10.2020 позивач був ознайомлений про що свідчить його власноручний підпис.

Доводи представника позивача про те, що акт не містить в собі перелік запропонованих позивачу професій, а вказану Сводку позивач побачив лише при ознайомленні з відзивом, суд до ваги не приймає, оскільки форма Акту не регламентована законодавцем, а Акт було підписано позивачем без жодних зауважень, із зазначенням, що позивач відмовляється від усіх запропонованих йому вакансій за станом здоров`я.

09.10.2020 до цехкому СПЦ-3, заступником Голови Правління директором з персоналу та начальником ВНта РП було направлено лист щодо розгляду питання про розірвання трудового договору з ініціативи власника та надання хгоди на звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст. 40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. До листа додана копія Довідк МСЕК та акт. ( а.с. 56 об.).

Відповідно до вимог з протоколу цехового комітету СПЦ-3 було постановлено дати згоду розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України.

Слід зауважити, що звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України проводять лише за попередньою згодою профспілки. Для узгодження такого звільнення передбачені строки у відповідності до вимог ст.43 КЗпП України. Така згода була отримана. Крім того, в позові містяться спечні відомості щодо членства ОСОБА_1 у профспілковій організації.

12 жовтня 2020 року Розпорядженням Заступника Голови Правління «Про звільнення за станом здоров`я» Електромонтеру з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розраду СПЦ-3 ОСОБА_1 згідно з довідкою МСЕК 12 ААБ №657713 встановлена 3 група інвалідності. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації позивача визнано обмежено працездатним, без значних фізичних, тривалих статично-динамічних навантажень. Від усіх наявних на підприємстві вакансій позивач відмовляється за станом свого здоров`я, та на підставі п.2 ст.40 КЗпП України позивач звільнений з 12.10.2020 згідно з п.2 ст. 40 КЗпП України внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, що підтверджується копією розпорядження від 12.10.2020 №3573-к (а.с. 27).

Проаналізувавши надані документи та доводи сторін суд дійшов наступного.

Сам факт установлення інвалідності не може бути підставою для звільнення працівника за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки звільнення працівників з мотивів інвалідності заборонене законом.

Водночас допускається звільнення особи з інвалідністю у випадках, коли за висновком МСЕК стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків або продовження трудової діяльності може призвести до погіршення здоров`я особи з інвалідністю.

Якщо працівнику установили інвалідність, то роботодавець повинен досконало проаналізувати рекомендації МСЕК з наведеними висновками про умови і характер праці у довідці до акта огляду МСЕК (форма № 157-1/о) або у повідомленні установи про результати огляду МСЕК (форма № 162/о).

Крім цих висновків, слід брати до уваги також індивідуальні програми реабілітації, оскільки ч.1 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» гарантує особам з інвалідністю право працювати саме з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Оскільки програма реабілітації є обов`язковою до виконання державними органами, підприємствами, установами, організаціями, перевага надається висновкам, зазначеним у ній.

Таким чином, оскільки відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 509, ОСОБА_1 , який працює електриком (п.7) встановлена І ступінь обмеження до самообслуговування, пересування, трудової діяльності (п. 13.1, 13.2, 13.6), а відповідно до п. 4 ІПР із зазначенням відділ кадрів: ОСОБА_1 визнано обмежено працездатним без значних фізичних, тривалих статико-динамічних навантажень електрик, слюсар (а.с. 19-23), роботодавцем було визначено можливість створення для нього належних умов праці.

Якщо існує можливість створення умов праці, рекомендованих МСЕК, роботодавець повинен їх забезпечити.

Так, ОСОБА_1 відповідно до Акту від 08.10.2020 згідно з довідкою МСЕК 12 ААБ №657713 та згідно з індивідуальною програмою реабілітації позивача було запропоновано наявні на підприємстві вакансії, від яких останній відмовився. Як вже було зазначено вказаний акт підписаний ОСОБА_1 без зауважень.

Крім того, не спростовані доводи представників відповідача про те, що ОСОБА_1 мав намір саме звільнитися за станом здоров`я, а не продовжувати працювати на іншій посаді.

Так, відповідно до власноруч написаної заяви ОСОБА_1 від 25.11.2020 на ім`я голови правління підприємства, зазначено, що 07.10.2020 після тривалої хвороби позивач отримав третю групу інвалідності. 08.10.2020 він прийшов у відділ кадрів звільнятися. З вини підприємства його звільнили не 08.10.2020, а 12.10.2020. (а.с. 60 об). Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що після звільнення ним було оформлено пенсію по списку № 1.

Таким чином, доводи позову про те, що ОСОБА_1 не були запропоновані інші посади, і він мав намір працювати на підприємстві, спростовані вказаним зверненням та поясненнями позивача.

Крім того, слід зазначити, що висновки МСЕК про умови і характер праці осіб з інвалідністю є обов`язковими для роботодавців, таким чином, роботодавець повинен створити особам з інвалідністю умови праці з урахуванням рекомендацій МСЕК згідно вимог ст. 69 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.92 р. № 2801-XII та ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.92 р. № 2694-XII.

Крім того, міські, міжрайонні, районні комісії аналізують разом з лікувально-профілактичними закладами, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, профспілковими органами умови праці з метою виявлення факторів, що мають негативний вплив на здоров`я і працездатність працівників, а також визначають умови та види діяльності робіт і професій для хворих та осіб з інвалідністю у відповідності до пп. 8 п. 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 р. № 1317.

Слід зауважити, комісія може дійти висновку, що працівник може працювати на умовах неповного робочого дня або неповного робочого тижня у відповідності до вимог ст. 172 КЗпП України. У такому випадку роботодавець зобов`язаний задовольнити вимогу МСЕК.

Відповідно до вимог ст. 172 КЗпПУ, у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Таким чином, встановлення неповного робочого дня або неповного робочого тижня та створення пільгових умови праці, здійснюється роботодавцем на прохання працівника особи з інвалідністю. Жодних заяв, про те, що ОСОБА_1 просив підприємство створити умови, передбачені ст. 173 КЗпП суду не надано.

Доводи позивача, що йому слід було призначити медико-соціальну експертизу, суперечать вимогам Положення про медико-соціальну експертизу, оскільки як вже було зазначене - відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 509, ОСОБА_1 визнано обмежено працездатним без значних фізичних, тривалих статико-динамічних навантажень за професіями електрик, слюсар.

Оскільки розірвання трудового договору за підставою п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України можливе у разі: відсутності вакантного робочого місця, посади, на які роботодавець повинен перевести працівника відповідно до медичного висновку; відмови працівника від переведення на іншу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку; якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним і не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоров`я.

Такі умови для звільнення працівників-осіб з інвалідністю представлені у листі Мінпраці від 16.09.2010 р. № 294/13/116-10.

Крім того, судом враховано, що звільнення за п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України це звільнення з ініціативи роботодавця, тому роботодавець виплачує вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України.

За загальним правилом із працівником у день звільнення проводять остаточний розрахунок у відповідності до вимогст. 116 КЗпП України

У трудовій книжці працівника здійснюють запис: «Звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України».

Вказане підприємством було зроблено, про що свідчать досліджені судом документи.

Оскільки суд дійшов висновку, що звільнення позивача на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України відповідало вимогам законодавства, а тому позовна вимога про скасування розпорядження про звільнення задоволенню не підлягає.

Не підлягають задоволенню вимоги позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимоги про скасування розпорядження про звільнення.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.81,128, 133, 141,263-265,354,430 ЦПК України, суд,-

постановив:

Відмовити в позові адвоката Вельможко Анни Ігорівни, в інтересах позивача ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ім.. А.М. Кузьміна» про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

повний текст виготовлений 26.01.2024

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Електрометалургійний завод «ДНІПРОСПЕЦСТАЛЬ» ім.. А.М. Кузьміна», місцезнаходження: м.Запоріжжя, шосе Південне, 81, .

Суддя: