ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 296/3309/21

провадження № 61-12739св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 травня 2023 року в складі судді Драча Ю. І., постанову Житомирського апеляційного суду від 31 липня 2023 року в складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Борисюка Р. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права на частку в спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права на частку в спільній сумісній власності.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 25 травня 1985 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Останнім часом стосунки між подружжям погіршилися, а згодом позивач дізналася про те, що заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

У подальшому, продовжуючи проживати із відповідачем однією сім`єю, маючи спільний побут та спільне ведення господарства, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

Оскільки квартира придбана за спільні кошти сторін, під час спільного проживання однією сім`єю, відповідач не визнає права власності позивача на квартиру, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 30 вересня 2019 року до 01 грудня 2020 року;

- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірну квартиру та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку цієї квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 05 травня 2023 року позов задовольнив.

Встановив факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 вересня 2019 року до 01 грудня 2020 року.

Визнав спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_2 .

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Корольовський районний суд м. Житомира від 30 травня 2023 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач довела належними та допустимими доказами факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 30 вересня 2019 року до 01 грудня 2020 року, оскільки упродовж вказаного періоду вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто у них склались усталені відносини, притаманні подружжю.

Оскільки спірна квартира придбана відповідачем під час проживання з позивачем однією сім`єю, то така квартира є спільним сумісним майном та підлягає поділу.

Житомирський апеляційний суд постановою від 31 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Скасував рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зменшив розмір судового збору, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 473,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Змінив додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 травня 2023 року, зменшивши розмір правничої допомоги, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 15 000,00 грн до 10 000,00 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір розмірі 1 362,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та відмовляючи у цій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що, оскільки у період, який позивач просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, то відсутні підстави для встановлення такого факту.

Однак апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира придбана за його особисті кошти та є його особистою власністю.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

19 серпня 2023 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року, додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 травня 2023 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 31 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 456/3506/16, від 30 червня 2021 року в справі № 619/4431/16, від 12 грудня 2019 року в справі № 490/4949/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 748/897/18.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач придбав спірне майно після набрання законної сили рішенням Корольовського районого суду м. Житомира в справі № 296/3359/19 про розірвання шлюбу, що свідчить про те, що квартира є його особистою власністю. Вказує на те, що зміна дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу з 23 вересня 2019 року на 21 липня 2022 року без виключних на те підстав не відповідає принципу юридичної визначеності. Крім того, зазначає, що немає підстав вважати майно спільною сумісною власністю подружжя, якщо воно придбано в період перегляду заочного рішення суду про розірвання шлюбу, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 619/4431/16.

Дії ОСОБА_1 щодо перегляду заочного рішення про розірвання шлюбу, враховуючи її обізнаність про його існування, свідчать про їх недобросовісність.

Суди під час розгляду справи не встановили, за які кошти (особисті чи спільні кошти подружжя) була придбана спірна квартира, не надали оцінку доходам сторін за останні 10 років та не спростували презумпцію договору дарування коштів від 10 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , за які відповідач придбав спірне майно.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Корольовського районного суду м. Житомира.

Справа надійшла до Верховного Суду у жовтні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

08 березня 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання про розгляд справи за його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів залишити без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що з 25 травня 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (актовий запис № 1178) (т. 1, а. с. 13).

Після одруження сторони були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 .

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 серпня 2019 року в справі № 296/3359/19 шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 14).

З матеріалів вказаної справи встановлено, що про існування цього рішення ОСОБА_1 дізналася лише на початку 2021 року від свого представника.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 07 квітня 2021 року заочне рішення від 21 серпня 2019 року в справі № 296/3359/19 про розірвання шлюбу скасоване з тих підстав, що ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні та належним чином не повідомлена про розгляд справи (т. 1, а. с. 54, 55).

22 червня 2022 року прийнято рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

11 вересня 2020 року під час перебування сторін у шлюбі відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 10521 (т. 1, а. с. 20).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова апеляційного суду відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог про визнання квартири спільним майном подружжя та поділу вказаного нерухомого майна, в іншій частині не оскаржуються, а тому в неоскарженій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спір стосується поділу спірної квартири, яка придбана відповідачем після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу, яке в подальшому скасоване.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди встановили, що спірне майно, а саме квартира, набута сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, та встановлених на їх підставі обставин, встановивши, що спірна квартира придбана подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, дійшов правильного висновку про те, що наявні правові підстави для поділу квартири шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 її частку, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України.

Аргумент відповідача про те, що квартира придбана за його особисті кошти, Верховний Суд відхиляє, оскільки не має підстав для повторної оцінки, наданих відповідачем доказів, зокрема: договору дарування грошей, оскільки такий договір нотаріально не посвідчений, а також не свідчить про те, що відповідач використав вказані гроші на придбання спірного майна.

Відповідач за допомогою достатніх та допустимих доказів не довів, що вказана нерухомість придбана за його особисті кошти, отже, не спростував презумпцію спільності права власності на це майно.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що спірна квартира була придбана ним після набрання законної сили рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 серпня 2019 року в справі № 296/3359/19 про розірвання шлюбу, що свідчить про те, що квартира є його особистою власністю, не може бути взято колегією суддів до уваги, оскільки вказане рішення суду було скасоване, а тому воно не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 619/4431/16, відповідно до яких немає підстав вважати майно спільною сумісною власністю подружжя, якщо воно придбано в період перегляду заочного рішення суду про розірвання шлюбу, не може бути взято колегією суддів до уваги з огляду на таке.

Так, у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 619/4431/16 Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно встановили момент припинення шлюбу між сторонами, не врахували, що заочне рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили лише 01 червня 2016 року, вказавши про те, що оскільки зі змісту заочного рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу та постанови апеляційного суду про залишення заочного рішення без змін встановлено, що фактичні шлюбні відносини припинені між сторонами з січня 2013 року, тому, незважаючи на те, що тривав перегляд заочного рішення суду про розірвання шлюбу в апеляційному порядку, підстав вважати спірну земельну ділянку такою, що придбана за спільні сумісні кошти подружжя, немає.

У вказаній справі заочне рішення про розірвання шлюбу не скасоване. Крім того, встановлено факт припинення шлюбних відносин ще до ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу.

У зв`язку з чим безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 619/4431/16.

Також є безпідставними доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 456/3506/16, від 12 грудня 2019 року в справі № 490/4949/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 748/897/18, оскільки висновки судів, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.

Ураховуючи наведені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що відповідач не довів факту придбання квартири за його особисті кошти та не спростував презумпцію спільної сумісної власності на квартиру. Тому суди дійшли правильних висновків, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 її частку, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права щодо поділу майна, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про поділ спірної квартири.

Однак колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) висловлено, що під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу. Оскільки відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності на квартиру, суди першої та апеляційної інстанцій правильно поширили режим спільної сумісної власності на це майно та поділили його, визнавши за позивачем право на 1/2 частку квартири. Однак суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про зазначення в резолютивній частині судового рішення про визнання спірної квартири спільним сумісним майном.

Проте колегія суддів вважає, що зазначення в резолютивній частині про визнання спірного об`єкта спільним сумісним майном не призвело до неправильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лиш формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у режимі відеоконференції

Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Таким чином, питання про виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.

Колегія суддів не вбачає необхідності виклику учасників справи для надання пояснень у цій справі, а тому заявлене клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції за участю ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 , поданого представником ОСОБА_4 , про розгляд справи в режимі відеоконференції відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року в нескасованій частині, додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 30 травня 2023 року у незмінній частині, постанову Житомирського апеляційного суду від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк