Постанова

Іменем України

16 січня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2076/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 14 вересня 2023 року

в складі судді Лужецької О. Р.

у цивільній справі №753/5895/23 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації,

про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.07.2015 вона з відповідачем зареєструвала шлюб, який рішенням суду від 27.12.2016 розірвано. В шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2021 з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини, яке він не виконує. З серпня 2016 року відповідач жодного разу не відвідав сина, не приймав участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я та фізичний розвиток. Вихованням та утриманням сина вона займається самостійно. У зв`язку із вищевикладеним вважає, що така поведінка відповідача свідчить про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому буде за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що він постійно не проживає в Україні, а тому між ним та позивачкою було визначено, а пізніше ухвалено судове рішення, що дитина проживатиме разом з матір`ю. Він певний час мав можливість спілкуватися з дитиною, підтримуючи зв`язок з позивачкою. Але протягом деякого часу спілкування зменшилося. Вказував, що через зміну позивачкою фактичного місця проживання він не мав можливості побачитися з дитиною, у зв`язку з чим в червні 2020 року звертався до відділу поліції із заявою про те, що він протягом двох років втратив зв`язок із сином. Цим зверненням до поліції він просив відновити зв`язок із сином. На заяву йому було повідомлено, що його колишня дружина ОСОБА_1 продала будинок, в якому проживала та виїхала на інше місце проживання. Він намагався вчинити дії щодо можливості побачення з дитиною, але нічого не домігся.

Також зазначив, що він звертався до служби у справах дітей та сім`ї Миронівської районної державної адміністрації для встановлення днів зустрічей з малолітнім сином, на що йому було повідомлено про те, що дане питання вирішити неможливо, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає. Додав, що ОСОБА_1 самоусунулася від спілкування з ним, як з батьком дитини, не відповідає на його телефонні дзвінки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки показам свідків та дійшов хибного висновку, що наявна у свідків інформація про відповідача після припинення спільного проживання сторін відома їм зі слів позивача.

Суд безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, в якому зазначено, що медичним обстеженням та лікуванням дитини займається матір дитини.

Також судом не враховано, що комісією органу опіки та піклування було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини та встановлено, що для неї з матір`ю створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку; присутність на засіданні комісії матері дитини, її представника та представника батька дитини, які надавали під час засідання комісії свої пояснення.

Вказувала, що в рішенні суду відсутні посилання на докази відповідача, які підтверджують його твердження про те, що протягом всього часу його окремого проживання від сина, з її боку чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Судом не надано аргументованої оцінки поясненням представника відповідача про те, що між сторонами існують конфліктні відносини з боку матері дитини.

За наведених обставин просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду просив залишити без змін.

Позивачка та її представник - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 07 липня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду від 27 грудня 2016 року розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для дитини створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку.

Згідно Висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 04.08.2023 №101-6607/02, ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У даному висновку зазначено, що матір дитини повідомила, що її син не знає батька та вважає своїм батьком її співмешканця. Адвокат відповідача - ОСОБА_6 повідомила, що батько дитини заперечує щодо позбавлення його батьківських прав; він з 2016 року постійно не проживає в Україні, проте перебуваючи в Україні намагається побачитися з дитиною, але вказане виявляється неможливим, бо йому невідоме місце проживання дитини.

Під час розгляду справи судом першої інстанції також було допитано свідків.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показала, що знайома з позивачкою з 2007 року, разом винаймали квартиру до 2014 року. Після знайомства з ОСОБА_8 почала знімати квартиру з ним, але вже під час вагітності ОСОБА_9 вона дізналася, що у них виникають проблеми. В 2015 році ОСОБА_9 зателефонувала їй вся в сльозах та повідомила, що ОСОБА_10 вигнав її з квартири. Позивачка забрала дитину, речі та поїхала до свого батька у якого жила деякий час. Повідомила, що була свідком того, як росте дитина, але батька в його житті не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що є братом ОСОБА_9 . В 2016 році приїхав до сестри та залишився у неї жити. Разом з ними проживав відповідач. В кінці серпня відповідач вигнав його і ОСОБА_9 з квартири, але дитина залишилася з ним. Була викликана поліція, ОСОБА_9 забрала дитину, речі та поїхала до батька. У ОСОБА_9 були матеріальні труднощі і він, як брат, їй допомагав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що є батьком ОСОБА_9 . В 2016 році ОСОБА_10 вигнав ОСОБА_9 з квартири і лише з приїздом поліції вона змогла забрати дитину, речі та приїхати до нього, де перебувала два тижні. В подальшому один раз ОСОБА_10 приїздив до нього, вони спілкувалися, але ОСОБА_9 з ОСОБА_10 спільної мови не знайшли. Матеріальної допомоги матері на утримання дитини відповідач не надає.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, зокрема не займається вихованням та утриманням сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також з серпня 2016 року жодного разу не відвідав сина.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого про відсутність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , який проживає разом з матір`ю.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з матір`ю. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що відповідач вчиняв дії з метою брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Так, з матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву відповідач долучив докази того, що ще в червні 2020 року він звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що протягом двох останніх років він втратив зв`язок із сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у 2016 році проживав спільно з матір`ю ОСОБА_1 в с. Лука Таращанського району Київської області. Також матеріалами справи підтверджується, що в цей же період у 2020 році ОСОБА_2 звертався до служби у справах дітей та сім`ї за зареєстрованим місцем проживанням позивачки з метою встановлення днів зустрічей з сином, на що йому було повідомлено про те, що ОСОБА_1 фактично не проживає за своїм місцем реєстрації; її місце проживання та дитини невідомо.

При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач матеріально не забезпечує дитину колегія суддів не приймає до уваги, оскільки заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на те, що позивачкою не надано доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. Після повернення в Україну фактичне місце проживання позивачки та дитини йому відомо не було, оскільки позивачка даний факт приховувала, намагалася будь-яким чином перешкодити спілкуванню батька з дитиною.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не навела жодної із підстав, передбачених статтею 164 СК України, та відповідно не надала доказів для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. У висновку не зазначено, що органом опіки та піклування здійснювалося спостереження за сім`єю певний час. А тому такий висновок суд вірно визнав необґрунтованим.

Так, статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд навів аргументи незгоди з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки. Зокрема, судом зазначено, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому наведено лише загальні формулювання про не виконання відповідачем батьківських обов`язків. Поруч з цим, у висновку органу опіки та піклування не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Також у висновку органу опіки та піклування не встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Суд, здійснивши аналіз висновку органу опіки та піклування в сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи, правильно вказав на те, що такий висновок не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог щодо умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та при цьому врахував, що висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 04.08.2023 №101-6607/02про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є недостатнього обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивачка.

До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував положення п. 7 та п. 8 ст. 7, ст. 166 СК України, п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в яких закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, у тому числі і при вирішенні питань щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду Київської області від 14 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська