УХВАЛА

29 січня 2024 року

м. Київ

справа № 297/2275/23

провадження № 61-18203ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (судді-доповідача), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Демчик Анжеліки Іванівни на постанову Закарпатського апеляційного суду

від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним та

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним.

17 липня 2023 року ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області відмовлено у відкритті провадження у справі.

23 листопада 2023 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Берегівського районного суду

від 17 липня 2023 року скасовано, матеріали передано до суду першої інстанції на повторний розгляд зі стадії відкриття провадження.

21 грудня 2023 року Демчик А. І. від імені ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» звернулася з касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року.

08 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу заявника залишено без руху, надано строк, який не міг перевищувати десяти днів з дня отримання цієї ухвали суду для усунення недоліків касаційної скарги, а саме для надання оформленого належним чином відповідного документу на підтвердження повноважень адвоката Демчик А. І. підписувати касаційну скаргу, яка подана

21 грудня 2023 року, та представляти у Верховному Суді інтереси ОСОБА_1

10 січня 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту та доданих до якого додатків встановлено виконання особою, яка подає касаційну скаргу, вимог ухвали.

Касаційний суд вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить, що основною складовою права на суд є право доступу, у тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в цій справі ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що, перебуваючи під впливом погроз, намагаючись уникнути насильства щодо себе та неповнолітнього сина, вона під примусом відповідача написала розписку на суму 107 000,00 євро, при цьому жодних коштів не отримувала. Просила визнати договір позики таким, що не укладався.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виснував, що у провадженні Берегівського районного суду є справа з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав - справа

№ 465/5503/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики (розписки) недійсним.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня

2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Апеляційним судом встановлено, що предмет, а також підстави позову у справах є різними. Так, у справі № 465/5503/22 позов пред`явлено про визнання договору позики (розписки) недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України. У справі № 297/2275/23 позов пред`явлено з підстав, передбачених статтею 1051 ЦК України, про визнання договору позики таким, що не укладався.

Законним і обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції помилково керувався тим, що є справа № 465/5503/22 зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки у справі № 465/5503/22 заявлена позовна вимога про визнання договору недійсним, а у цій справі - неукладеним, тому обґрунтовано скасував ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі й передав справу на повторний розгляд зі стадії відкриття.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з оскаржуваним судовим рішенням та правильність висновків судів не спростовують.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

У постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження

№ 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Демчик Анжеліки Іванівни на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

І .В. Литвиненко

Є. В. Петров