Справа номер 489/3609/22 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І. В.
Провадження номер 22-ц/812/255/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
22-ц/812/256/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року, ухвалене о 15 год 07 хв, повний текст якого складено 13 грудня 2023 року, та додаткове рішення суду від 26 грудня 2023 року, ухвалене о 10 год 00 хв, повний текст якого складено цього ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, вона є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 червня 2015 року.

У вказаному житловому будинку проживають ОСОБА_3 , бувша дружина її брата та донька брата ОСОБА_6 . Син брата ОСОБА_4 та його діти ОСОБА_9 , 2014 р.н. та ОСОБА_10 , 2020 р.н. у будинку не проживають, але зареєстровані.

Позивач вказувала, що не може реалізувати свої право власності на вказаний будинок, оскільки відповідачі не дозволяють їй вселитися та проживати у будинку.

Вона неодноразово зверталася із скаргами на їх дії, але це не дало результату.

В грудні 2021 року вона звернулася до відповідачів з пропозицією укласти з нею як власником житла договір оренди, однак відповіді вона не отримала.

Посилаючись на викладене, позивач просила усунути їй перешкоди в користуванні і розпорядженні належним їй майном шляхом вселення її в кімнати «1-2», «1-3» житлового будинку АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укласти з нею договір оренди житлових приміщень «1-4», «1-5» у вказаному житловому будинку.

Також позивач просила стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні і розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення ОСОБА_1 в кімнати «1-2», «1-3» житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 330,80 грн з кожного.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вселення позивача до будинку, суд виходив із того, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні цим майном, у зв`язку із чим належним способом відновлення її порушених прав є вселення у кімнати будинку, вказані власником житла.

Відмовляючи у задоволені позовної вимоги про зобов`язання відповідачів укласти договори оренди з позивачем, суд вважав, що така вимога суперечить принципу свободи договору, передбаченому статтями 6, 627 ЦК України, а тому ця вимога є безпідставною.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 26 грудня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 січня 2024 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , та заяву ОСОБА_3 , яка подана через її представника ОСОБА_5 , про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6750,00 грн (з кожного по 2250 грн).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн.

Задовольняючи частково заяви сторін, суд виходив із того, що позов ОСОБА_1 був задоволений частково, врахував ступінь складності справи та надані адвокатами послуги.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначала, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом не враховано те, що відповідачі не допускають її до будинку, хоча вона є його власником. Відповідачі без її згоди розпоряджаються будинком, проводять ремонти, перепланування, протягом тривалого часу проживають в будинку та користуються ним. Вона неодноразово зверталася до відповідачів про укладення договору найму (оренди) житла, але вони категорично не згодні. Між сторонами відсутня угода про безоплатне користування частиною будинку, а тому відповідачі мають право на проживання та користування частиною будинку лише за умови здійснення плати за користування нею.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то позивач зазначала, що нею надано підтвердження таких витрат відповідно до закону, а тому є всі підставі для стягнення їх з відповідачів в повному обсязі, а саме 13 500 грн.

ОСОБА_3 також не погодилася з рішенням та додатковим рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про вселення і часткового задоволення її вимог про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свою скаргу, відповідач ОСОБА_3 зазначала, що суд належним чином не з`ясував всіх обставин справи, не дослідив наявні у справі докази та не дав їм належної оцінки. Судом не взято до уваги те, що позивач не була зареєстрована в будинку, з 1986 року не проживала в ньому, не утримувала його та не вживала заходів щодо вселення. Позивача ніхто не виселяв, вона сама вирішила проживати в належній їй квартирі. Вона та інші відповідачі витратили значні кошти на покращення та переобладнання будинку, іншого житла у них не має. Також відповідач наголошувала на тому, що технічна характеристика будинку наразі інша. Приміщень, у які суд вселив позивача, не існує.

Доводи інших учасників справи

Позивачем та відповідачем ОСОБА_3 подано відзиви на апеляційні скарги, у яких вони просили у задоволенні апеляційних скарг протилежної сторони відмовити, а їх апеляційні скарги задовольнити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

23 грудня 1986 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подарували, а ОСОБА_13 прийняв в дар цілий житловий будинок з усіма надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

09 вересня 2008 року ОСОБА_13 подарував вказаний житловий будинок ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.06.2015 ОСОБА_1 успадкувала після смерті її матері ОСОБА_12 житловий будинок по АДРЕСА_1 (у тому числі частку від якої відмовився на її користь син померлої ОСОБА_13 ). Цей житловий будинок кам`яний, позначений літерою А, загальною площею 54,3 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м. До нього примикають господарчі та побутові будівлі та споруди: літня кухня-сарай за літ.Б, погріб за літ.Бпд, вбиральня за літ.В, гараж за літ.Г, огорожі 2-7, споруди 1, 8.

З технічного паспорту на житловий будинок від 05.12.2018 вбачається, що вказаний житловий будинок, 1959 року побудови, складається з кімнат: 1-1 їдальня площею 7,3 кв.м, 1-2 житлова площею 12,6 кв.м, 1-3 житлова площею 15,2 кв.м, 1-4 житлова площею 7,9 кв.м, 1-5 житлова площею 6,8 кв.м, 1-6 кухня площею 5,0 кв.м, 1-7 коридор площею 6,0 кв.м. Згідно з приміткою самочинно побудованими є тамбур за літ.а1 площа забудови 8,0 кв.м, загальна площа 6,0 кв.м та сарай за літ.З площа забудови 9,4 кв.м.

До будинку примикають господарчі та побутові будівлі та споруди: літня кухня-сарай за літ.Б, погріб за літ.Бпд, вбиральня за літ.В, гараж за літ.Г, душ за літ.Ж2, сарай за літ.З, огорожі 2, 5, 6, 7, споруди І, 8.

За відомостями Реєстру територіальної громади м. Миколаєва № 23071-07-08 від 05 грудня 2022 року відповідачі зареєстровані в спірному житловому будинку.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19 травня 2022 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про виселення відмовлено (справа №489/4782/18).

У судовому засіданні позивач пояснила, що відповідачі перешкоджають їй у вселенні до житлового будинку та створюють нестерпні умови для спільного проживання, а також перешкоджають їй в розпорядженні та користуванні своїм майном.

З відповідей на звернення позивача до поліції, прокуратури, виконавчого комітету Миколаївської міської ради за період 2015-2021 рр. випливає, що вона намагалася вирішити спір у позасудовий спосіб.

З інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 26 липня 2023 року №23063-07-08 видно, що в Реєстрі територіальної громади міста Миколаєва відсутні відомості про зареєстроване місце проживання осіб за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з поясненнями позивача у суді відповідачів було знято з реєстрації за її зверненням.

07 грудня 2021 року ОСОБА_1 направила відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проєкти договору найму (оренди) житла від 01 грудня 2021 року, в яких запропонувала відповідачам умови надання в платне користування в спірному житловому будинку кімнат «1-5» для відповідача ОСОБА_4 , та «1-4» для відповідача ОСОБА_3 , вказавши, що з ОСОБА_4 може проживати його донька ОСОБА_9 , а з ОСОБА_3 її донька ОСОБА_6 . Згідно з рекомендованим повідомленням ОСОБА_3 отримала проєкт договору 09.12.2021.

За умовами договорів вони набирають чинності з моменту підписання сторонами та діють до 01 червня 2022 року зі сплатою орендної плати в розмірі 4000 грн за кожним договором та додатковою оплатою комунальних платежів.

Під час розгляду справи у суді 10 липня 2023 року позивач повторно направила відповідачам проєкти договорів оренди житла, про що свідчить інформація поштової установи про відправлення. Вказані проєкти не містили їх строку дії.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиви, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо вимоги позивача про вселення

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з нормами ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України (стаття 155 ЖК України).

Згідно з вимогами ст.405 ЦК України житлове приміщення, яке можуть займати члени сім`ї власника житла, визначається його власником.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі проживають у вказаному будинку і чинять позивачу перешкоди у користуванні ним, про що свідчать численні звернення позивача до різних інституцій.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що вказаний факт не було доведено, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане підтверджується дослідженими судом доказами, фактом подання позовної заяви, а також змістом апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 , з якої вбачається відсутність згоди між сторонами про вселення позивача у будинок.

Житлове приміщення, яке можуть займати члени сім`ї власника житла, та яке буде займати він сам, визначається його власником.

Враховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності та вселення її до спірного житлового будинку у кімнати 1-2 та 1-3, оскільки вона є його власником та не має доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідачів.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що вказаних кімнат у будинку не існує, спростовується технічним паспортом на будинок.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідачів укласти договір оренди житлових приміщень 1-4 та 1-5

Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина 1 статті 811 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

За загальним правилом під час укладення договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо вчинення правочину. Це узгоджується з положеннями статті 627 ЦК України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору; 2) у виборі контрагента; 3) у визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, виходячи з меж здійснення цивільних прав (стаття 13 ЦК України), у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб`єктивним правом вимагати укладення такого договору.

За законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору з таких підстав: 1) обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом; 2) укладення договору випливає з попереднього договору; 3) укладення договору передбачене будь-яким іншим договором; 4) укладення договору випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом.

У випадках, коли обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом, Верховний Суд виснував, що у разі відмови сторони укласти договір, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом: визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії (постанова Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №577/3125/15-ц); визнання укладеною угоди з викладенням її змісту у резолютивній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 22.09.2020 у справах №313/350/16-ц та №159/5756/18); зобов`язання банку укласти договір банківського рахунку з клієнтом (постанова Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №757/46770/16-ц); зобов`язання постачальника електричної енергії укласти договір про постачання електричної енергії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №757/45133/15).

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що позивач просила зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укласти з нею договори оренди житлових приміщень «1-4», «1-5», розташованих у належному їй на праві власності житловому будинку АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, виходив із того, що вона суперечить принципу свободи договору.

Договір найму (оренди) житла згідно з вимогами цивільного законодавства не є тим договором, обов`язковість укладення якого прямо передбачена законом. Цей договір згідно з матеріалами справи не випливає з попереднього договору, його укладення не передбачене будь-яким іншим договором, його укладення не випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом.

Отже, згідно з вимогами законодавства та за вказаних обставин є неможливим спонукання відповідачів до укладання договорів найму (оренди) житла.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.

За такого колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2023 року є таким, що відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Щодо додаткового рішення суду

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас із змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500 грн були подані такі докази: акт виконаних робіт від 12 грудня 2023 року, детальний опис робіт, здійснених адвокатом, квитанції.

Понесені відповідачем ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн підтверджено переліком здійснених робіт адвокатом, вказаних у заяві, та квитанцією.

Задовольняючи частково заяви сторін по справі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме у розмірі половини вартості цих витрат, суд першої інстанції виходив із того, що судом було задоволено одну з двох вимог позивача, а тому враховуючи вимоги закону про пропорційність стягнення цих витрат задоволеним вимогам, стягнення їх у вказаному розмірі відповідає вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він є обґрунтованим.

Судом було задоволено одну вимогу позивача з двох заявлених, а отже висновок суду про стягнення з сторін половини вартості понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів не вважає завищеною позивачем суму цих витрат, як про це зазначала ОСОБА_3 , виходячи з обсягу проведеної у справі роботи адвокатом (надання консультацій, розробка проєктів договорів оренди, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив, відвідування судових засідань).

З урахуванням викладеного відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції від 26 грудня 2023 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року та додаткове рішення суду від 26 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.