УХВАЛА

12 березня 2024 року

м. Київ

справа № 752/9467/23

провадження № 61-2673ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу представника Міністерства юстиції України - Росохи Світлани Василівни, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст) звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 кошти, набуті без достатньої правової підстави.

Позов обґрунтовано тим, що з 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Міністерством юстиції України.

У липні 2022 року внаслідок рахункової помилки відповідачу замість 19 097,98 грн було нараховано 190 979,80 грн та отримано ним після сплати податків і зборів

153 738,74 грн матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

У зв`язку з допущеною рахунковою помилковою позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами щодо повернення надмірно виплачених коштів у добровільному порядку.

Проте, відповідач повернув на рахунок Міністерства юстиції України лише частину безпідставно отриманих коштів, а саме: у січні 2023 року - 2 000,00 грн та у березні 2023 року - 10 000,01 грн.

В подальшому трудові відносини між сторонами було припинено у зв`язку із звільненням відповідача 04 квітня 2023 року із займаної посади за власним бажанням з припиненням державної служби, водночас, до теперішнього часу надмірно сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 110 719,84 грн до державного бюджету не повернуто, що є підставою для їх примусового стягнення на підставі статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року, відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки вимога щодо стягнення надміру виплаченої державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є публічно-правовим спором, який стосується проходження відповідачем публічної служби, а отже не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, додатково зазначив, що цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення таких коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби, що відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

У лютому 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Міністерства юстиції України - Росохи С. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що спір, який виник між сторонами, має ознаки публічно-правового, пов`язаний із походження відповідачем публічної служби та має вирішуватися адміністративним судом у порядку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На переконання заявника спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів відповідача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, натомість спірні правовідносини стосуються захисту майнового права Міністерства юстиції України, що в свою чергу свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер правовідносин.

Тому вважає, що питання повернення до державного бюджету безпідставно набутих відповідачем коштів не може бути реалізовано в адміністративному судочинства.

Також заявниця вважає, що суди попередніх інстанцій не застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321//17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 та справі № 263/6022/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 693/1140/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 04 червня 2021 року у справі № 160/8681/19, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закону України «Про державну службу».

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга Закону).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону поширюється на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Як встановлено судами ОСОБА_1 22 червня 2021 року був призначений на посаду головного спеціаліста відділу цивільного права Управління цивільного та комерційного права Департаменту приватного права апарату Міністерства юстиції України як переможець конкурсу з посадовим окладом 13 780,00 грн на місяць та збереженням 8 рангу державного службовця.

Відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі наказу Міністерства юстиції України від 04 липня 2022 року № 323/к ОСОБА_1 було нараховано та виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Згідно із наказом від 04 квітня 2023 року № 377/к відповідача звільнено з апарату Міністерства юстиції України за власним бажанням з припиненням державної служби.

Отже, у спірний період відповідач перебував на державній службі Міністерстві юстиції України, а позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача коштів, які він отримав як матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, перебуваючи у трудових відносинах з Міністерства юстиції України.

Тобто, спір виник щодо грошових коштів, які були нараховані на виплачені ОСОБА_1 під час проходження ним державної служби.

За наведених обставин, цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що спір щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування відповідачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та, як наслідок, про наявність чи відсутність підстав для повернення відповідачем отриманих грошових коштів є спором з приводу проходження публічної служби та є публічно-правовим спором, який має вирішуватись адміністративним судом у порядку КАС України.

Відповідно не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що позов у цій справі стосується стягнення боргу, зокрема стягнення безпідставно сплачених грошових коштів, а тому цей спір не є публічно-правовим.

За змістом позову борг виник саме внаслідок виплати відповідачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у надмірному розмірі під час проходження ним публічної служби, а отже встановлення правомірності нарахування такої виплати суб`єктом владних повноважень передбачене в адміністративному процесі.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 212/10825/19 (провадження № 61-8313св20).

Довід касаційної скарги, що суди попередніх інстанцій не застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321//17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 та справі № 263/6022/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 693/1140/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 04 червня 2021 року у справі № 160/8681/19, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, є безпідставними, оскільки зазначені висновки сформульовані за інших обставин справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника Міністерства юстиції України - Росохи С. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Міністерства юстиції України - Росохи Світлани Василівни, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

В. В. Шипович