ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/104/23

Головуючий у першій інстанції - Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/238/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Коропська селищна рада Чернігівської області, ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року (місце ухвалення - м. Новгород-Сіверський, дата складання повного рішення - 12.10.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У 2023 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Коропської селищної ради Чернігівської області та ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання незаконним та скасування рішення Коропської селищної ради. В обгрунтування позову посилався на те, що у 2020 році позивач дізнався, що на підставі рішення Коропської селищної ради від 03.11.2005 ОСОБА_2 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1241 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка).

Позивач вважає вказане рішення незаконним та безпідставним, таким, що порушує права та законні інтереси позивача. Зазначає, що вказана вище земельна ділянка у розмірі 1686,2 м.кв. (0,16 га) більше 100 років перебуває у користуванні спадкоємців позивача та право користування нею перейшло до позивача, оскільки на ній розміщено будинок садибного типу та господарські будівлі, що належать на праві власності спадкоємцям позивача, та позивач є власником у порядку спадкування 2/9 частки у праві власності на житловий будинок за вказаною адресою. Таким чином, селищна рада розпорядилась земельною ділянкою без з`ясування особи власника розташованого на цій ділянці будинку садибного типу та господарських будівель.

ОСОБА_1 вказує, що не може користуватись своїм житловим будинком, здійснювати за ним догляд, оскільки з земельної ділянки 0,16 га вирізано впритул до будинку 0,12 га та передано ОСОБА_2 . Безпідставно змінено тривалий порядок користування земельною ділянкою, внаслідок чого зруйновано паркан, господарські будівлі, закрито прохід до будинку.

У позові позивач просив:

витребувати земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0400 площею 0,1241 га, яка розташована: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з чужого незаконного володіння, а саме ОСОБА_2 ;

визнати протиправним, незаконним та скасувати рішення 19 сесії 4 скликання Коропської селищної ради Чернігівської області від 03.11.2005 про безоплатну передачу у приватну власність гр. ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0400 площею 0,1241 га, яка розташована: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.09.2023 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Коропської селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення 19 сесії 4 скликання Коропської селищної ради від 03.11.2005 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовлено повністю.

Обгрунтовуючи рішення суд прийшов до висновку, що належними доказами не доведено, що позивачем у визначений законом спосіб підтверджено право власності чи користування земельною ділянкою, яка була надана відповідачу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новгород-Сіверського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.10.2023 та ухвалити нове, яким позовну вимогу щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не приділив належної уваги наданим позивечем доказам.

У скарзі заявник посилається на постанову Чернігівського апеляційного суду від 12.02.2020, згідно якої він є власником у порядку спадкування 2/9 частки у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому за доводами позивача він є власником у порядку спадкування 2/9 частки у праві власності на земельну ділянку, загальна площа якої складає 1686,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що рішення про виділення земельної ділянки у постійне користування для забудови у 1914 році (дата побудови будинку) минулого століття на руки громадянам не видавались. Спадкодавці позивача правомірно користувалися земельною ділянкою площею 0,1686 га по АДРЕСА_1 , щонайменш з 1914 року - до забудови будинку та до своєї смерті, та це право постійного користування земельною ділянкою передано у спадщину спадкоємцям. Будь-яких претензій щодо користування земельною ділянкою спадкодавці позивача протягом приблизно 100 років від жодних осіб, у тому числі від органів влади, селищної ради не отримували. Таким чином, суд не з`ясував, чи була спірна земельна ділянка вільною на момент виділення її ОСОБА_2 .

Місцевим судом не з`ясовано, чи дійсно відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна. Апелянт посилається, що відповідачка отримала незаконне рішення від 03.11.2005 про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1241 га, якою користується родина позивача. Заявник у скарзі зазначає, що межі незаконно наданої земельної ділянки ОСОБА_2 з трьох боків охоплюють будинок позивача, однак зазначені межі не погоджувались з позивачем та спадкоємцями, таким чином відповідачкою незаконно було отримано технічну документацію по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку та зруйновано сараї, туалет, знесено паркан, що належали на праві власності позивачу та незаконно побудовано будинок та споруди.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21 апелянт зауважує, що суд першої інстанції помилково ототожнив заволодіння відповідачкою ОСОБА_2 землею та перехід до неї права володіння цією землею, незаконне заволодіння землею не означає перехід до відповідачки права володіння цією землею, тобто право власності зберігається за позивачем.

У порушенням судом першої інстанції норм матеріального права ОСОБА_1 зазначає, що судом помилково застосовано ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), в данному випадку судом першої інстанції потрібно було застосувати ст. 387 ЦК України. Судом не враховано, що відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За висновком скаржника позивач після відкриття спадщини на підставі постанови Чернігівського апеляційного суду від 12.02.2020 є власником у порядку спадкування 2/9 частини домоволодіння: житлового будинку садибного типу, загальною площею 83,7 кв.м. житловою площею 31,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами (за технічним паспортом, що виконаний станом на 27.07.2020 за інвентаризаційною справою №383, домоволодіння складається з житлового будинку А-1, веранди - а-1, веранди а-1-1, погребу Б), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, при прийнятті спадщини у власність позивача перейшов не тільки будинок, а й господарські споруди: сарай, туалет, колонка для води, (які пізніше відповідачка зруйнувала) погріб, наявні плодові дерева. Таким чином, суд першої інстанції мав застосувати положення Книги шостої «Спадкове право» ЦК України, а саме норми ст. 1218, 1225, ч. 2 та 5 ст. 1268.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням дев`ятнадцятої сесії четвертого скликання Коропської селищної ради від 03.11.2005 передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 0,1241 га, яка розташована: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будіть і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 12 т. 1).

Матеріали справи містять копію державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 405494 від 07.11.2005, згідно якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1241 га, розташованої в АДРЕСА_1 на підставі рішення Коропської селищної ради від 03.11.2005 дев`ятнадцятої сесії четвертого скликання. Кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0400 (а.с. 32, 79 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Коропської селищної ради № 66 від 22.03.2006 надано ОСОБА_2 дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 12.08.2015 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 80 т. 1).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.02.2021 за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування на 2/9 частини домоволодіння: житлового будинку садибного типу, загальною площею 83,7 кв.м. житловою площею 31,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами (за технічним паспортом, що виконаний станом на 27.07.2020 за інвентаризаційною справою № 383, домоволодіння складається з житлового будинку А - 1, веранди - а - 1, веранди а - 1 - 1, погребу Б), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41-47 т. 1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - право власності на 2/9 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за позивачем (а.с. 48 т. 1).

Згідно копії свідоцтва про право спадкування за законом від 28.08.1939 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 станом на 01.01.2013 в КП Коропське РБТІ зареєстроване за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в рівних частинах (а.с. 30 т. 1).

Постановою апеляційного суду встановлено, що за наявності зареєстрованого у встановленому порядку права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадкування за законом від 28.08.1939 року за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , відсутності даних про спадкоємців та рішення про визнання спадщини відумерлою ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку, на якій був побудований будинок з такою ж адресою, як будинок сім`ї ОСОБА_1 . Отже, встановлено наявність двох домоволодінь, які мають однакову поштову адресу. Сторонами не заперечується, що конфігурація даної земельної ділянки така, що вона примикає з трьох боків до спірного домоволодіння, частковим власником якого є позивач ОСОБА_1 (а.с. 53 т. 1).

Згідно копії архівної довідки архівного відділу Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області від 19.06.2023 в архівному відділі фонді «Коропська селищна рада» смт. Короп Чернігівської області, в протоколах засідань виконкому Коропської селищної ради за 1998-2000 роки, відсутні рішення про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 (а.с. 237 т. 1).

З листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 24.07.2023 вбачається, що правовстановлюючі документи щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Головним управлінням не видавалися (а.с. 3 т. 2).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_9 - батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті спадкодавець був зареєстрований разом з дружиною ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_3 .

ОСОБА_11 прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка - батька позивача - ОСОБА_9 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_9 увійшли 5/12 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями якої є діти померлої - позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 по даній справі.

Спадкодавець ОСОБА_11 не отримувала свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи державного акту про право власності на земельну ділянку, на якій розташований успадкований позивачем житловий будинок, а тому право власності на таку земельну ділянку не входить до складу спадщини ОСОБА_11 .

Вказані обставини встановлені постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.02.2021 у псправі № 735/1157/20 (а.с. 41-47 т. 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що належними доказами не доведено, що позивачем у визначений законом спосіб підтверджено право власності чи користування земельною ділянкою, яка була надана відповідачу.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 заявляв про порушення його права на користування та володіння земельною ділянкою відповідачкою ОСОБА_2 , за твердженням позивача спірна земельна ділянка належала спадкодавцям позивача, та на якій розташовано будинок, власником 2/9 частки якого є позивач.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, що позивачем у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено, що спірна земельна ділянка увійшла, як окремий вид майна, до спадкової маси після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Згідно з положеннями частини другої статті 92 ЗК України, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), право на набуття права постійного користування земельною ділянкою державної та комунальної власності для фізичних осіб - громадян України, не передбачалося, отже матеріали справи не містять будь-яких даних про перехід прав на земельну ділянку, на якій розташоване зазначене домоволодіння, не містить таких даних і рішення суду про визнання права спадщини за позивачем.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачалося, що виникнення права власності та права постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України, у зазначеній вище редакції, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 1225 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, було передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Як встановлено постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.02.2021 у справі № 735/1157/20 (а.с. 41-47 т. 1) ОСОБА_11 прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка - батька позивача - ОСОБА_9 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_9 увійшли 5/12 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями якої є діти померлої - позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 по даній справі.

Спадкодавець ОСОБА_11 не отримувала свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи державного акту про право власності на земельну ділянку на якій розташований успадкований позивачем житловий будинок, а тому право власності на таку земельну ділянку не входить до складу спадщини ОСОБА_11 .

Згідно з положеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 661/3925/16-а зроблено висновок про те, що набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула право власності на нерухоме майно, розміщене на цій земельній ділянці, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування.

Також у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правило, передбачене статтею 120 ЗК України, стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розташовану на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина дев`ята статті 79-1 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Матеріалами справи встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,1241 га (кадастровий номер :01:001:0400) розташованої в АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 405494 від 07.11.2005 (а.с. 32, 79 т. 1), таким чином, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем свого права на витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

З урахуванням викладеного вище та встановлених обставин справи не знайшли свого підтвердження для скасування правильного рішення суду доводи апеляційної скарги щодо недобросовісності набуття відповідачкою у власність спірної земельної ділянки, а посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21 в обгрунтування якої апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнив заволодіння відповідачкою ОСОБА_2 землею та перехід до неї права володіння цією землею, незаконне заволодіння землею не означає перехід до відповідачки права володіння цією землею, тобто право власності зберігається за позивачем, є необґрунтованими та довільним тлумаченням апелянтом норм чинного законодавства.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Як зазначив Верховний Суд у своїй поставнові від 01.11.2023 у справі № 607/14139/20, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Згідно з абзацом 2 статті 59 Закону України «Про землеустрій», врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпечення фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або користування, у тому числі на умовах оренди, земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що в порушення судом першої інстанції норм матеріального права не враховано, що позивач має право власності на 2/9 частини домоволодіння, а отже, при прийнятті спадщини у власність позивача перейшов не тільки будинок, а й земельна ділянка, є необгрунтованими та не спростовують правильних висновків місцевого суду, оскільки як вже було зазначено, що спадкодавець ОСОБА_11 не отримувала свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи державного акту про право власності на земельну ділянку на якій розташований успадкований позивачем житловий будинок, а тому право власності на таку земельну ділянку не входить до складу спадщини ОСОБА_11 .

Не надано позивачем ОСОБА_1 належних та допустимих доказів, що позивач набув права власності чи користування на спірну земельну ділянку.

Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду і посилання на зазначення у генеральному плані від 10.06.1943 року земельної ділянки розміром 1686,2 м. кв. (а.с. 17 т. 1).

Як вбачається, судом першої інстанції було надано оцінку поданим позивачем доказам щодо користування земельною ділянкою його родичами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 225-229 т. 1), зазначені докази не підтверджують правомірність користування земельною ділянкою, крім того не містять матеріали справи і даних щодо звернення позивачем після визнання за ним права на спадщину у судовому порядку із заявою щодо оформлення свого права на земельну ділянку, як встановлено, позивач успадкував лише 2/9 частини домоволодіння, а не весь будинк вцілому.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав обґрунтовану правову оцінку у їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 17.01.2024.

Головуючий Судді: