Справа № 587/1996/22
16 січня 2024 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,
Позивач в особі представника ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554 від 14.09.2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали автомобіль GELLY модель JL7162, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу №5946/2018/1134472 від 05.10.2018. Рішенням суду від 24.03.2021 року шлюб було розірвано та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права на частку в спільному майні автомобілі, що був придбаний за час шлюбу. 14.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554, тобто відповідач продав автомобіль не зважаючи на те, що він є спільною сумісною власністю подружжя та предметом спору в справі №587/1179/21. ОСОБА_4 є родичем відповідача, проживає з його бабусею ОСОБА_5 , а тому фактичне право власності на автомобіль не перейшло до нового власника, автомобілем на постійній основі користується відповідач ОСОБА_3 . Зважаючи на це, вважає договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554 від 14.09.2021 року фіктивним.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просить відмовити, розгляд справи проводити без його участі.
Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що з 13.09.2018 року по 24.03.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сумського районного суду Сумської області було розірвано (а.с. 38,41-45).
За період шлюбу подружжя придбало майно, а саме транспортний засіб марки GELLY модель JL7162, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_1 . Даний автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу №5946/2018/1134472 від 05.10.2018 (а.с. 39-40).
27.08.2021 року ухвалою судді Сумського районного суду Сумської області було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на частку в спільному майні (а.с. 46-47).
Згідно відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Сумській області №31/18-2936 від 14.12.2021 згідно з обліковими даними ЄДР МВС транспортний засіб GELLY JL7162, 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 був зареєстрований 05.10.2018 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №5946/2018/1134472 від 05.10.2018. 14.09.2021 транспортний засіб GELLY JL7162, 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_3 зареєстровано на ОСОБА_4 на підстав договору купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554 від 14.09.2021 (а.с. 48).
Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України ).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Устатті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститьстаття 368 ЦК України.
Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 65 цього Кодексу, а саме дружина,чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина,чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідченняі (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згодана укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.
Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
Як встановлено в судовому засіданні, автомобіль марки GELLY модель JL7162, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_1 придбано у 2018 році під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому він є спільною сумісною власністю. Рішенням суду від 24.03.2021 року шлюб було розірвано та автомобіль залишився в користуванні відповідача ОСОБА_3 . 14.09.2021 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу автомобіля, продавши його ОСОБА_4 .
Факт того, що покупцю автомобіля ОСОБА_4 не було відомо, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя і оформляючи оспорюваний договір ОСОБА_7 діяв добросовісно, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу вчинений без дотримання п. 1 ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому є недійсним правочином в силу ч.1 ст. 215 цього Кодексу.
А тому позовні вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554 від 14.09.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2021/2794554 від 14.09.2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 17 січня 2024 року.

Суддя Л.М.Гончаренко