Справа № 583/5884/23
18 січня 2024 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Ярошенко Т.О.
з участю секретаря судового засідання Алєксєєнко І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Охтирка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-
Короткий зміст позовних вимог.
22.11.2023 представник позивачів - адвокат Кудін О.М. звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що позивачам належить право власності на житлову трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , по частині. Раніше з позивачами також проживали та були зареєстровані як члени сім`ї колишня дружиня позивача та син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний в 2017 році, будь-яких стосунків між собою не підтримують, син, якому виповнилося 14 років, проживає за своїм бажанням з матір`ю. З березня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 не проживають, добровільно не знімаються з місця реєстрації, як наслідок поруються права позивачів на вільне володіння та розпорядження житлом. На підставі вищевикладеного присить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, а саме житловою квартирою АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, втратили право користування житловою квартирою АДРЕСА_2 .
Процесуальні дії по справ та аргументи сторін.
27.11.2023 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області вказану позовну заяву залишено без руху.
04.12.2023 року на виконання вищевказаної ухвали від представника позивачів надійшла заява про усунення недоліків.
06.12.2023 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні, призначено справу до розгляду без виклику сторін. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, були направлені копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачці був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їй копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. В установлений законом строк відповідачка відзиву не подала, будь-яких заяв від неї не надійшло. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними у справі доказами.
Враховуючи, що від сторін у справі клопотань не надійшло, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження сторонами не надано, сторони не ініціювали перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження після отримання ухвали суду про відкриття провадження в справі, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом в ухвалі про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позивачкою відповідно до положень ЦПК України надано в повному обсязі необхідні докази в обґрунтування позову, інших клопотань щодо надання чи витребування доказів сторонами не заявлялося, суд не знаходить підстав для розгляду справи в порядку загального провадження та вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень ст.ст. 277-279 ЦПК України.
Від органу опіки та піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради, в установлений законом строк, будь-яких пояснень по справі не надійшло.
Згідно вимог ч.1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено виклик учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки, Охтирським міськрайонним судом Сумської області не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
З огляду на те, що згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.
Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В розумінні ч. 6 ст .279 ЦПК України характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів.
Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судом та мотиви суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , по частині, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.07.2006 року (а.с.15) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.11.2023 року, виданого приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком В.М., яке зареєстроване в реєстрі за № 1561 (а.с.16).
Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.17).
Відповідачка ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_2 , шлюб між ними розірвано Охтирським міськрайонним судом від 04.05.2017 року (а.с.33).
ОСОБА_4 є сином позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.09.2009 року (а.с.12).
Згідно акту ПП «СІБ» від 16.11.2023 року у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , але фактично ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у даній квартирі з 2017 року не проживають.
Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За приписами ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним.
Зазначені положення кореспондуються з вимогами ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно вимогст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником та членом сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Так, судом на підставі ретельно досліджених та перевірених в судовому засіданні доказів встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 хоча і зареєстрована у вказаному будинку, однак, понад шість років у вказаному будинку не проживає, не проявляє інтересу до вказаного будинку, хоч в цьому їй ніхто не перешкоджав, не бере участі в утриманні вказаного житла, а своєю реєстрацією створює для власників житла непропорційний та надмірний тягар щодо утримання власності.
Стосовно вимоги про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким що втратив право користування вищевказаною квартирою суд зазначає наступне.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити, а в частині вимог щодо неповнолітнього ОСОБА_4 відмовити з вищенаведених підстав.
Висновок суду.
Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, співмірності втручання у право відповідачки, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою АДРЕСА_2 .
В іншій частині вимог відмовити в зв`язку з необгрунтованістю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня з дня проголошення. В разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду складено 18.01.2024 року.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Т.О.Ярошенко