Номер провадження 2/754/871/24
РІШЕННЯ

Іменем України

06 березня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді: Сенюти В.О.,

секретаря: Солонюк К.Г.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Гавриш Є.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії. Позовну заяву мотивує тим, що у серпні 2023 року відповідач направив позивачу претензію з вимогою про виселення наймача ОСОБА_1 , її доньки ОСОБА_4 , малолітньої онуки ОСОБА_5 . Позивач, влітку 1991 року отримала ордер № 1591 від Ватутінського виконкому Ради народних депутатів на вселення у службову квартиру по АДРЕСА_1 , як працівник ЖЕО. Позивач зареєстрована у квартирі з 13.12.1991, є наймачем житла, оскільки проживає у ньому з 1991 року на законних підставах, користується всіма правами та обов`язками, несе витрати по сплаті комунальних послуг. Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 07.04.1994 провадження за позовом ДКП «Жилремфонд» до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення закрито, вказаним рішенням заборонено виселяти ОСОБА_1 без надання іншого житла. Позивач позбавлена можливості оформити право власності на займане житло, єдиним способом захисту її прав є звернення до суду з позовом про надання їй та членам її сім`ї іншого житла. На підставі викладеного, позивач просить зобов`язати відповідача надати позивачу та членам її сім`ї інше житлове приміщення замість квартири АДРЕСА_1 . Заборонити відповідачу виселяти позивача та членів сім`ї з квартири АДРЕСА_1 до надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23.10.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.03.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, уточнену позовну заяву залишено без розгляду згідно ст. 126 ЦПК України.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» створено на підставі рішення Київської міської ради «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» від 09.10.2024 № 270/270. Згідно статуту, предметом діяльності підприємства є забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відтак відповідач не є компетентною установою щодо забезпечення громадян житлом. На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.03.2016 № 99 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла», 12.05.2016 по акту прийому - передачі службових квартир прийнято від Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва службові квартири, зокрема квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідач не наділений повноваженням та правом забезпечувати громадян житлом, але в межах своїх компетенції приймає рішення щодо надання службового житла працівникам підприємства. Позивач не є працівником підприємства, а відтак позовна вимога про зобов`язання надати позивачу та членам її сім`ї житлове приміщення замість квартири АДРЕСА_1 не може бути задоволена. Вимога про заборону відповідачу виселяти позивача зі службової квартири обмежує відповідача у здійсненні права власності відносно вказаного майна. Позивач з 05.07.1990 була працевлаштована в Управлінні житлового господарства Ватутінського району м. Києва двірником - наглядачем. 24.07.1991 на підставі рішення Ватутінської районної ради народних депутатів від 11.07.1991 № 650 позивач отримала ордер № 1591 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_1 разом із дочкою ОСОБА_7 на період роботи. 19.11.1992 позивача було звільнено з роботи на підставі прогулу без поважних причин. Таким чином, загальний стаж роботи позивача на посаді двірника - наглядача в Управлінні житлового господарства Ватутінського району м. Києва склав 2 роки 4 місяці. Натомість, позивач, будучи звільненою з роботи, не відпрацювавши 10 років, не звільнила службову квартиру, яка була їй надана на період її роботи. Оскільки в службовій квартирі була зареєстрована неповнолітня донька позивача, відтак рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 07.04.1994 позивач не була виселена з квартири. Крім того, позивач протягом тривалого часу не виконувала свій обов`язок щодо сплати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку із чим станом на 01.10.2023 заборгованість по оплаті складає 17208,48 грн. Наразі відповідачем не подано позову про виселення позивача із займаної квартири.

Представник позивача надав відповідь на відзив. Відповідно до якої вказує, що на сьогоднішній день рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 07.04.1994 про заборону виселяти ОСОБА_1 без надання іншого житла не виконано. Позивач позбавлена можливості оформити право власності на займане житло, а відтак звернення до суду із вказаним позовом є єдиним способом захисту її житлових прав. Крім того позовна вимога про зобов`язання відповідача надати інше жиле приміщення, оскільки відповідач має намір в майбутньому примусово виселити її та малолітню онуку ОСОБА_5 зі службової квартири.

Представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив. Вказала, що облікові дані та інформація щодо зареєстрованих осіб міститься в реєстрі територіальної громади м. Києва. Натомість, вказаний додаток № 1 до розпорядження містить саме перелік службових квартир, що перебували на балансі КПУЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва станом на 11.02.2016, які на праві господарського відання були передані КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Представник відповідача наголошує на тому, що позивач зайняла службову квартиру на підставі ордеру та на період її роботи на підприємстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16 виснувала про те, що навіть якщо власник службового житла не висловив свою вимогу звільнити житло, проживання у ньому після припинення трудових відносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Позивач, розписавшись на корінці ордера, висловила письмове зобов`язання про звільнення займаного службового приміщення у разі припинення трудових правовідносин із підприємством. Щодо виселення в майбутньому малолітню онуку ОСОБА_5 , представник відповідача вказує на те, що наразі позову про виселення подано не було. Крім того, позивач не є і ніколи не була працівником житлового підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», а комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не є правонаступником державного комунального підприємства «Житлоремфонд».

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у клопотанні вказано про те, що враховуючи зміст позовних вимог та положення ст. 19 СК України, подання органом опіки та піклування письмового висновку з питань про зобов`язання вчинення будь-яких дій, а саме щодо заборони виселення чи надання будь-якого іншого житлового приміщення не передбачено. На сайті «Судова влада» відсутня інформація щодо відкритого судового провадження з позовними вимогами про виселення позивача та членів її сім`ї, в тому числі неповнолітньої ОСОБА_5 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача подану позовну підтримали, просили позов задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної місті Києві державної адміністрації.

Вислухавши вступне слово, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положення ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 05.07.1990 позивач прийнята на посаду двірника наглядача будинку ЖЕО до Управління житлового господарства Ватутінського району міста Києва.

24.07.1991 на підставі рішення виконкому Ватутінської районної Ради народних депутатів видано ордер № 1591 на право заняття службового житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 родині у складі ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_7 .

19.11.1992 позивача звільнено за прогули без поважних причин ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалою Ватутінського районного суду міста Києва від 07.04.1994 провадження справі за позовом Державного підприємства «Жилремфонд» до ОСОБА_1 про виселення без надання житлового приміщення закрито. Вказана ухвала суду не оскаржувалось та набрала законної сили 19.04.1994.

26.02.1997 прізвище ОСОБА_1 змінено на ОСОБА_1 у зв`язку із укладенням шлюбу.

На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 99 від 01.03.2016 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службове житло, яке віднесено до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та перебуває на балансі комунальних підприємств по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва та «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва згідно додатків 1,2.

Відповідно до додатку № 1 до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - квартира АДРЕСА_1 є службовою квартирою та перебуває на балансі комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва станом на 11.02.2016.

16.08.2023 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» позивачу направлено претензію про виселення з службової квартири.

Отже, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до числа службових квартир, яка була надана позивачу у зв`язку зі службовими відносинами із Управлінням житлового господарства Ватутінського району м. Києва, тимчасово, до настання певних умов та з 11.02.2016 закріплена на праві господарського відання за відповідачем.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що володільцем такого житла залишається його власник.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Враховуючи вище наведений висновок суду про статус квартири АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що позовна вимога про заборону відповідачу виселяти позивача не може бути задоволена, як така, що суперечить ст. 16 ЦК України та фактично містить обмеження у реалізації прав відповідача.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача надати інше житлове приміщення замість квартири АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.

Так, сторона позивача на підтвердження обґрунтованості вказаної вимоги посилалась на рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 07.04.1994, яким заборонено виселяти позивача без надання іншого житла, проте суд із вказаним твердженням не погоджується, виходячи з наступного.

З письмових матеріалів справи вбачається, що 07.04.1994 була постановлена ухвала Ватутінського районного суду міста Києва (а.с.7), зі змісту якої вбачається, що суд прийняв відмову позивача ДКП «Жилремфонд» від позову до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, 07.04.1994 судом не було ухвалено рішення, яким заборонено виселяти позивача без надання іншого житла.

Відповідно до п. 2 постанови Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення» затверджено перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, зокрема двірник житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства.

Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Радою Міністрів Української РСР від 04.02.1998 № 37 (надалі Положення), визначає порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними.

Відповідно до п. 2 Положення службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем відсутні трудові відносини, відтак суд не вбачає підстав для надання відповідачем житлового приміщення.

Твердження сторони позивача про наявність конституційного права позивача на житло, як підстави задоволення позовної вимоги про зобов`язання надати житлове приміщення, яка пред`явлена до відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» є безпідставними, оскільки в даному випадку у відповідача відсутні повноваження щодо забезпечення громадян України житлом згідно глави 1 розділу ІІІ ЖК України, отже в такому випадку, відповідач є неналежним.

Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не доведено наявність обставин для задоволення позовних вимог, а відтак позовна заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 131, 141, 247, 259, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Повний текст рішення суду складено: 21 березня 2024 року.

Суддя В.О. Сенюта