Справа № 127/1472/24
Провадження 2-о/127/28/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Петухової Н.А.

розглянувши в окремому провадженні у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу № 127/1472/24 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення: смерті особи на тимчасово окупованій території України,

в с т а н о в и в :

15.01.2024 року судом зареєстровано заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ ДРАЦС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення: смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новокльонівка Білогорського району Республіки Крим, яка померла на тимчасово окупованій території України ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Керч Автономної Республіки Крим.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок атеросклеротичної хвороби серця, є матір`ю заявниці.

14.09.2023 року Керченським міським відділом актів цивільного стану Департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 (документ викладено російською мовою).

Проте, при зверненні в листопаді 2023 року до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо державної реєстрації смерті матері, заявнику було відмовлено в зв`язку з ненаданням документів, які є підставою для державної реєстрації смерті відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні.

У заявника відсутні документи, на підставі яких згідно з вимогами законодавства України реєструється смерть та видається свідоцтво про смерть встановленого зразка.

ОСОБА_1 просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новокльонівка Білогорського району Республіки Крим, яка померла на тимчасово окупованій території України ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Керч Автономної Республіки Крим.

В судове засідання ОСОБА_1 та представник ОСОБА_3 не з`явились, від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Заяву про встановлення факту підтримали.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, електронною поштою надійшла заява від ВДРАЦС про розгляд справи у відсутність представника, з приводу вирішення справи покладались на думку суду.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що заявник - громадянка України ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Керч АР Крим, станом на 23.07.2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа 01.09.2017 року та зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Її батьками є ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 .

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 2-м відділом Керченського МУГУ МВС України в Криму 29.09.1998 року вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Новокльонівка Білогорського району Республіки Крим. 11.09.1982 року в міському відділі ЗАГС Керчі зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , 1962 р.н. З 08.10.1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З медичного свідоцтва про смерть серії 35 № 223024468 від 11.09.2023 року, виданого Керченським відділенням Кримського республіканського бюро судово-медичної експертизи, вбачається, що наслідки смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлені лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_6 на підставі розтину: серцева недостатність, атеросклеротична хвороба серця (свідоцтво оформлене російською мовою).

Свідоцтво про смерть (далі російською): « НОМЕР_2 выдано 14.09.2023 года о том, что ОСОБА_7 , родилась ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Новокленовка Белогорского района Крымской области, гражданка Российской Федерации, умерла 10.09.2023 года в г. Керчь Республика Крым Российская Федерация, о чем 14.09.2023 года составлена запись акта о смерти № 7. Место государственной регистрации и выдачи свидетельства: 99100011 Керченский город ской отдел ЗАГС Департамента ЗАГС Министерства юстиции Республики Крым».

Звернувшись до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) за реєстрацією смерті матері та отриманням свідоцтва про смерть, заявник отримала відмову, мотивовану тим, що нею пред`явлено документи, які не є підставою для державної реєстрації смерті і не відповідають вимогам ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та розд. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації.

Згідно положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Згідно затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 року Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Органами державної реєстрації актів цивільного стану, які проводять державну реєстрацію, є відділи державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану), виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.

Державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва та консульські установи України.

Про факт державної реєстрації акту цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видаються відповідні свідоцтва про народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть на бланках, виготовлених за зразками та їх описами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 № 1025 "Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану".

Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та розд. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого за їх зверненням в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, сьомим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил.

Оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, та чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidouv. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто, є окупованою)» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає необхідним встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в місті Керч Автономної Республіки Крим.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до вимог частин 4, 5 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 89, 315-319 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Новокльонівка Білогорського району Республіки Крим, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в м. Керч Автономної Республіки Крим.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повне судове рішення складене 16 січня 2024 року.

Суддя: