13.03.2024 Провадження по справі № 2/940/15/24
Справа № 754/6476/23
РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

представника позивача адвоката Богуна В.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Безуглої І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору позики № 1 від 26.09.2013 року та стягнення заборгованості,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить розірвати договір позики № 1 від 26.09.2013 року, який укладений між ним та ОСОБА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості у розмірі 274264,50 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає, що 26.09.2013 між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики № 1, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей, про що відповідачем у присутності свідків було складено розписку, яку він передав позивачу. Згідно умов договору позики термін дії договору становить 20 років та закінчується 26.09.2033 року. Договором позики передбачалось, що відповідач взяв на себе зобов`язання виплачувати суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року, тобто виконання обов`язку, щодо повернення суми позики було безпосередньо пов`язано з договором оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року, який відповідач уклав з орендарем ТОВ «Агрофірма «Корвет». Проте, 13.07.2022 року набрало законної сили рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022 року, яким вищезазначений договір оренди землі був розірваний. Відповідач розумів наслідки розірвання за його ініціативою договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року та готовий був повернути суму позики позивачу. 31.03.2023 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення позики, яку він отримав 06.04.2023 року. У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 так і не повернув отримані у позику грошові кошти, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав.

Ухвалою суду від 27.06.2023 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

11.07.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Безуглої І.С. до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовних вимог посилаючись на те, що строк дії договору позики № 1 від 26.09.2013 року укладеного між позивачем та відповідачем закінчується 26.09.2033 року, тому саме до цієї дати відповідач має повернути борг у сумі 60000 гривень, оскільки саме ця сума у гривнях була отримана у позику. Претензій від позивача відповідач не отримував. Водночас звертає увагу суду, що договір оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року, на який посилається позивач, жодним чином не зв`язаний з вищезазначеним договором позики, що прямо зазначено у рішенні Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022 року. Разом з тим вважає, що підстави для розірвання договору позики відсутні, тому просить відмовити в задоволенні позову (а. с. 65-72).

25.07.2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Богуна В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що наведені представницею відповідача у відзиві обґрунтування не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на доказах та судовій практиці у подібних правовідносинах. Так, твердження представниці відповідача щодо відсутності зв`язку між договором позики № 1 від 26.09.2013 року та договором оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року спростовується самим рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022 року та змістом позовної заяви по справі № 141/436/21. Твердження, що відповідач письмової вимоги про повернення позики від 31.03.2023 року від позивача не отримував, також спростовується доказами доданими позивачем до позовної заяви. Щодо аргументації відповідача, що він має повернути лише 60000 грн., представник позивача зазначив, що до даних спірних правовідносин підлягає застосування частина друга статті 533 ЦК України (а. с. 73-80).

Ухвалою суду від 15.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Богун В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Разом з тим, зазначив, що їхня правова позиція у цій справі визначена у позові, відповіді на відзив та судовій промові, викладеній у письмовій формі від 21.02.2024 року, надісланій через систему «Електронний суд» (а. с. 153-157).

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Безугла І.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та просили долучити до матеріалів справи квитанцію про переказ грошових коштів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 4999,00 грн., які просив врахувати в якості суми погашення боргу (а. с. 127).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.09.2013 року між сторонами укладено договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей. Сторони договору домовились про те, що термін дії договору 20 років з моменту його укладення та підписання сторонами. Відповідач зобов`язався виплачувати суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року. З розписки від 26.09.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 60000 грн., що є еквівалентом 7500 доларів США, за офіційним курсом НБУ іноземної валюти на день передачі грошей ОСОБА_1 , згідно договору позики № 1 від 26.09.2013 року. Кошти ОСОБА_3 отримав в присутності свідків (а. с. 6-8).

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022 року в цивільній справі № 141/436/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Корвет», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та негайного повернення земельної ділянки, договір оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Корвет» розірвано, стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість по виплаті орендної плати згідно договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року та зобов`язано ТОВ «Агрофірма «Корвет» повернути земельну ділянку в стані придатному до цільового використання. Дане рішення набрало законної сили 13.07.2022 року (а. с. 11-25).

Згідно договору № 1-ц про переведення боргу від 25.12.2014 року ОСОБА_2 відступив ТОВ «Агрофірма «Корвет» право вимоги до ОСОБА_1 боргу в сумі 60000,00 грн. В подальшому, 21.03.2023 року додатковою угодою № 1 до договору № 1-ц про переведення боргу від 25.12.2014 року, даний договір було розірвано, а ОСОБА_2 ТОВ «Агорофірма «Корвет» було повернуто право вимоги боргу від боржника ОСОБА_1 за договором позики № 1 від 26.09.2013 року (а. с. 30-33).

31.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, яка була вручена 06.04.2023 року особисто ОСОБА_1 , що підтверджується роздруківкою з трекінга Укрпошти (а. 34-37).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц.

При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що згідно договору позики № 1 від 26.09.2013 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та розписки до даного договору позики, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей, строком на 20 років, а саме до 26.09.2033 року.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Безугла І.С. у судовому засідання не заперечували факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 в сумі 60000 грн. та навіть протягом судового розгляду внесли частину коштів в сумі 4999,00 грн. в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним договором позики (а. с. 127).

Таким чином, розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням їх повернути.

Однак, свої зобов`язання по поверненню позики відповідач ОСОБА_1 не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача до договору позики від 26.09.2013 року.

Таким чином, оскільки відповідачем не заперечується факт отримання в борг грошових коштів в сумі 60000,00 грн. за розпискою, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повного погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання договору позики № 1 від 26.09.2013 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення заборгованості є обґрунтованими, однак з врахуванням добровільно сплаченої суми в розмірі 4999,00 грн.

Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості суд зазначає наступне.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

У даній справі матеріалами справи та позивачем не спростовано те, що відповідно до договору позики № 1 від 26.09.2013 року та розписки до даного договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти саме в національній валюті України - гривні у розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей (а. с. 6-8).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики суму позики визначено в еквіваленті за обмінним курсом: 100 доларів США дорівнює 799,3 грн. на день передачі грошей ( а. с. 9-10).

Крім того, відповідно до положень пункту 2.3 договору позики суму позики ОСОБА_1 зобов`язався виплачувати ОСОБА_2 суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 року. Таким чином, розмір періодичних платежів, які повинні були сплачуватися позичальником ОСОБА_1 , також визначено за обмінним курсом 100 доларів США дорівнює 799,3 грн. на день передачі грошей.

Зазначені положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України.

Відтак, зазначення у договорі обмінного курсу для гривні, не свідчить про необхідність виконання зазначеного зобов`язання в іноземній валюті, а відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором позики за курсом НБУ станом на день подання позову.

Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що, згідно умов договору та положення статті 533 ЦК України, вимоги позивача ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості в сумі 274264,50 грн., тобто за курсом долара США на день подачі позову, є безпідставними, оскільки предметом договору позики є грошові кошти в національній валюті в сумі 60000 грн, що еквівалентно 7500 доларів США, за встановленим сторонами обмінним курсом 100 доларів США = 799,3 грн. станом на день укладення договору, і саме таку суму грошових коштів позивач отримав за договором позики № 1 від 26.09.2013 року від відповідача, що визнається сторонами у позові. Тому посилання ОСОБА_2 на курс НБУ станом на день подання позову є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає за необхідне, частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість договором позики № 1 від 26.09.2013 року в загальному розмірі 55000,00 грн.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково у розмірі 55000,00 грн., позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 3816,24 грн., що підтверджується квитанцією № 205767480 від 08.05.2023 року (а. с. 4), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 765,16 грн. - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18, викладено висновок про те, що розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v.Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, складність, категорію справи, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 10000,00 гривень, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, статтями 526, 527, 533, 545, 625, 1046, 1047, ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору позики № 1 від 26.09.2013 року та стягнення заборгованості задовольнити частково.

Розірвати договір позики № 1 від 26 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики у розмірі 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок, понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 765 (сімсот шістдесят п`ять) гривень 16 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 22 березня 2024 року.

Суддя С.В. МАНДЗЮК