Провадження №22-ц/812/88/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому за відсутності учасників справи засіданні цивільну справу № 484/2668/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Шикері Ірини Анатоліївни у приміщенні цього суду 20 жовтня 2023 року, повний текст якої складений 26 жовтня 2023 року, постановленої за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки померлого в спільному сумісному майні та визнання права власності на спадкове майно,

у с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ частки померлого в спільному сумісному майні та визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . Після смерті батька відкрилась спадщина, що складається із земельних ділянок, які були придбані у шлюбі батьком позивача та його дружиною ОСОБА_1 та належали їм на праві спільної сумісної власності з кадастровими номерами: :06:024:0202 - площею 0.0983 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :06:024:0191 - площею 0.0798 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :06:024:0195 - площею 0.0799 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :02:000:0263 - площею 0.06 га., цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва; :02:000:0251 - площею 0.12 га., цільове призначення для індивідуального садівництва.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2018 року шлюб між батьком позивача та ОСОБА_1 розірваний.

Речові права на спірні земельні ділянки оформлені на ім`я останньої. Проте, частина спільно набутого майна подружжя належала батьку позивача.

Вказані обставини об`єктивно підтверджені інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №264852395 від 07 липня 2021 року.

Також батькові позивача за життя належав на праві спільної сумісної власності автомобіль марки «HYUNDAI GRAUNDEUR», легковий седан, 2007 року випуску, vin НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 про визнання за останньою права власності на частину вказаного автомобіля було задоволено в повному обсязі.

За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив, позивач є рідним сином померлого і спадкоємцем першої черги, після смерті батька ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернувся до Першої первомайської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу за №65017701 від 07 листопада 2019 р. Окрім позивача, спадкоємцем І черги є син померлого від другого шлюбу - ОСОБА_5 , який звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини. Однак, державний нотаріус постановою від 15 серпня 2022 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності на вказане спадкове майно та неможливістю виділення частки померлого в спільній сумісній власності.

Посилаючись на такі обставини, позивач просив суд визнати за ним право власності на частину в порядку виділу в спільному сумісному майні земельних ділянок за вищевказаними кадастровими номерами, а також визнати за позивачем право власності на частину транспортного засобу автомобіля марки «HYUNDAI GRAUNDEUR», легковий седан, 2007 року випуску, vin НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки адвокат Вялова І.М. направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення, у яких зазначила, що відповідачка визнає позов частково, а саме - в частині поділу двох спірних земельних ділянок, які були набуті подружжям ОСОБА_6 за час шлюбу. Інші земельні ділянки, а саме земельна ділянка, площею 0.0798 га, з кадастровим номером :06:024:0191; земельна ділянка площею 0.06 га, з кадастровим номером :02:000:0263, земельна ділянка площею 0.12 га, з кадастровим номером :02:000:0251, не можуть бути спільним майном та предметом поділу майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , адже були придбані після 2017 р., коли вона фактично припинила шлюбні відносини з ОСОБА_4 , що підтверджується рішенням Первомайського міськрайонного суду у справі № 484/1891/18. З врахуванням наведеного просила позов задовольнити частково, здійснити виділ частки померлого ОСОБА_4 стосовно лише двох земельних ділянок: площею 0.0983 га, з кадастровим номером :06:024:0202 та площею 0.0799 га, з кадастровим номером :06:024:0195.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

В порядку виділу частки померлого в спільному сумісному майні визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельних ділянок, площею 0.0983 га, з кадастровим номером :06:024:0202, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Первомайськ, в районі котеджної забудови, в межах АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 26 грудня 2016 р. приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С.; площею 0.0798 га, з кадастровим номером :06:024:0191, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Первомайськ, в районі котеджної забудови, в межах АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 04 червня 2018 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С. ; площею 0.0799 га, з кадастровим номером :06:024:0195, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Первомайськ, в районі котеджної забудови, в межах АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 18 грудня 2016 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С.; площею 0.06 га, з кадастровим номером :02:000:0263, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, сільська рада Грушівська, що належить ОСОБА_1 , згідно договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 25 травня 2018 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А.; площею 0.12 га, з кадастровим номером :02:000:0251, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, сільська рада Грушівська, що належить ОСОБА_1 , згідно договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 25 травня 2018 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А.

В порядку виділу частки померлого в спільному сумісному майні, визнано за ОСОБА_2 право власності на частину транспортного засобу автомобіля марки «HYUNDAI GRAUNDEUR», легковий седан, 2007 року випуску, vin НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1948 грн. 90 коп. та 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та здійснити виділ частки померлого ОСОБА_4 з таких спірних ділянок за кадастровими номерами :06:024:0202 площею 0.0983 га та :06:024:0195 площею 0.0799 га.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до фактичних обставин справи 14 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Первомайська Миколаївської області, актовий запис №386, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2018 року у справі №484/1891/18, однак фактично шлюбні відносини між ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_4 було припинено в 2017 році, про що свідчать матеріли цивільної справи №484/1891/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на наявність між нею та ОСОБА_4 , починаючи із 2017 року відносин, притаманних подружжю, а тому спірні земельні ділянки: кадастровий номер :06:024:0191 площею 0.0798 га; кадастровий номер :02:000:0263 площею 0.06 га; кадастровий номер :02:000:0251 площею 0.12 га, не можуть бути спільним майном та предметом поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Вказані земельні ділянки були придбані за особисті кошти ОСОБА_1 під час окремого проживання з ОСОБА_4 . А зазначення у договорах про їх придбання за спільні кошти з померлим, носять формальний характер через те, що на момент їх придбання не набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу.

Зазначене узгоджується з позицією, яка міститься в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року по справі №372/4004/15, провадження №61-18588св20.

Також відповідачка заперечує проти висновку суду щодо стягнення на користь позивача 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що судом не перевірено, як про це вказано у постановах Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2022 року у справі №725/1301/21 та від 15 листопада 2023 року у справі №308/7190/21, дотримання позивачем порядку пред`явлення до відшкодування таких витрат, а саме - направлення іншим учасникам справи документів на підтвердження понесених витрат, що позбавило її можливості надати клопотання про неспівмірність витрат. Також судом не надано оцінки доводам сторони позивача на підтвердження обґрунтованості розміру таких витрат та відповідним доказам, тоді як суду не надано доказів оплати 12000 грн. за надані послуги, а також не надано детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який заповіту за життя не залишив (а.с.13, 139-140 том 1).

Щодо майна померлого ОСОБА_4 . Першою первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведена спадкова справа № 467/2019 (а.с.115-144 том 1), відповідно до матеріалів якої ОСОБА_2 подав 08 січня 2020 року заяву про прийняття спадщини. Іншій спадкоємець за законом другий син померлого ОСОБА_5 01 листопада 2019 року подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1 статті 1223 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно встановлених судом обставин та вказаних положень закону єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 за законом є його син ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що з 14 листопада 2000 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . Шлюб між ними розірваний рішенням Первомайського міськрайоннного суду Миколаївської області від 22 травня 2018 року, яке набрало законної сили 22 червня 2018 року (справа №484/1891/18).

Крім того, за ОСОБА_4 за життя було зареєстровано право власності на автомобіль марки «HYUNDAI GRAUNDEUR», легковий седан, 2007 року випуску, vin НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за позивачкою права власності на частину вказаного автомобіля як частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 , посилаючись на те, що спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:024:0202 - площею 0.0983 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :06:024:0191 - площею 0.0798 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :06:024:0195 - площею 0.0799 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); :02:000:0263 - площею 0.06 га., цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва; :02:000:0251 - площею 0.12 га., цільове призначення для індивідуального садівництва, які були придбані у шлюбі спадкодавця та відповідачки, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 , а також автомобіль марки «HYUNDAI GRAUNDEUR», легковий седан, 2007 року випуску, vin НОМЕР_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_4 , просив визнати за ним як за спадкоємцем останнього право власності на частину цього майна в порядку виділу зі спільного майна колишнього подружжя.

Викладаючи в суді свою позицію щодо заявленого позову, ОСОБА_1 фактично визнала частково позовні вимоги, зазначивши, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині поділу двох спірних земельних ділянок: площею 0.0983 га з кадастровим номером :06:024:0202 та площею 0.0799 г, з кадастровим номером :06:024:0195, які були набуті подружжям ОСОБА_6 за час шлюбу, та заперечувала щодо поділу інших земельних ділянок: площею 0.0798 га з кадастровим номером :06:024:0191; площею 0.06 га з кадастровим номером :02:000:0263, площею 0.12 га з кадастровим номером :02:000:0251, адже їх було придбано після 2017 року, коли фактично були припинені шлюбні відносини з ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами цивільної справі № 484/1891/18 про розірвання їх шлюбу.

Аналогічна позиція викладена в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції без доводів щодо неправильності вирішення спору в частині двох спірних земельних ділянок: площею 0.0983 га з кадастровим номером :06:024:0202 та площею 0.0799 га з кадастровим номером :06:024:0195. Також апеляційна скарга не містить будь-яких аргументів щодо неправильності висновку суду в частині виділу позивачеві часини у праві власності на автомобіль.

За такого апеляційний суд має вирішити питання щодо правильності рішення суду в частині виділу позивачеві частки у праві власності на земельні ділянки: площею 0.0798 га з кадастровим номером :06:024:0191; площею 0.06 га з кадастровим номером :02:000:0263, площею 0.12 га з кадастровим номером :02:000:0251.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із положеннями статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалів приватних нотаріусів щодо укладення договорів (а.с. 223-238 том 1), за договорам купівлі-продажу земельних ділянок від 25 травня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0.12 га з кадастровим номером :02:000:0251, цільове призначення - для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, сільська рада Грушівська; земельну ділянку, площею 0.06 га з кадастровим номером :02:000:0263, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, сільська рада Грушівська.

Також за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С., земельну ділянку, площею 0.0798 га з кадастровим номером :06:024:0191, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Первомайськ, в районі котеджної забудови, в межах АДРЕСА_1 (а.с.223 - 228).

Відповідно до пунктів 2.4 вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 25 травня 2018 року зазначено, що грошові кошти, які були сплачені продавцю за нерухомість, є об`єктом спільної сумісної власності з чоловіком ОСОБА_4 , який також надав нотаріально посвідчену згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю за спільні кошти земельних ділянок.

Згідно пункту 6.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2018 року мається застереження, що цей договір укладається зі згоди чоловіка покупця ОСОБА_4 , яка викладена в доданій до договору нотаріально посвідченій заяві від 04 червня 2018 року, згідно якої усі суттєві умови купівлі нерухомого майна узгоджені із дружиною, а договір укладається в інтересах їх сім`ї.

Проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, правильно визначився із характером спірних правовідносин, надавши їм належну правову оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні земельні ділянки були придбані відповідачкою ОСОБА_1 за грошові кошти, які були об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , а тому земельні ділянки є об`єктом спільної сумісної власності як ОСОБА_1 , так і померлого ОСОБА_4 , що є підставою для виділу позивачеві, який є спадкоємцем ОСОБА_4 , 1/2 частини у праві власності на це майно.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірні земельні ділянки є особистою власністю відповідачки, оскільки придбані нею після фактичного припинення сімейних відносин із ОСОБА_4 за час їх окремого проживання та за її особисті кошти, оскільки таке не підтверджене належними та достатніми доказами.

Так, з урахуванням положень частини 2 статті 114 СК України про те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинився 22 червня 2018 року - у день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Тому спірне нерухоме майно було набуто у власність у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі.

Для застосування судом положень частини 6 статті 57 СК України з урахуванням змісту частини 1 статті 57 та статті 60 СК України необхідно довести як факт припинення між чоловіком та дружиною відносин, притаманних подружжю, так і придбання спірного майна виключно за особисті кошти одного з подружжя та не в інтересах сім`ї.

Заперечуючи щодо позову, відповідачка посилалась на те, що факт припинення шлюбних відносин із ОСОБА_4 із 2017 року підтверджується матеріалами цивільної справи №484/1891/18.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».

У рішенні суду у справі №484/1891/18 суд констатував, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, але не встановив, коли саме були припинені сімейні стосунки сторін, тому доводи відповідачки про припинення цих відносин саме у 2017 року не ґрунтується на наявних у справі доказах.

До того ж застереження та запевнення, викладені у нотаріально посвідчених договорах з купівлі спірних земельних ділянок та долучених до них заявах ОСОБА_4 свідчать про придбання цього майна саме в інтересах їх з ОСОБА_1 сім`ї та за спільні кошти, що спростовує твердження відповідачки про формальний характер цих запевнень та застережень при укладанні договорів, а інше тлумачення викладеного у вказаних договорах та заявах свідчило б про суперечливість поведінки учасників цивільних відносин та про порушення загальних засад цивільного законодавства, викладених у пункті 6 статті 3 ЦК України.

За такого навіть у разі фактичного припинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільного проживання на день укладання договорів придбання спірних земельних ділянок за їх спільні кошти та в інтересах їхньої сім`ї це майно має статус спільного сумісного майна вказаних осіб.

Посилання на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові від 02 червня 2021 року у справі №372/4004/15-ц, висновків суду по суті вирішення спору не спростовують, оскільки наведена постанова була ухвалена у справі за встановленням інших, не тотожних до справи, яка переглядається, фактичних обставин, зокрема: придбання майна в умовах встановлених іншим рішенням суду факту припинення шлюбних відносин, після спливу тривалого часу з дня набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу та не за спільні сумісні кошти і не в інтересах сім`ї.

Проте у розглядуваній справі суд першої інстанції встановив і з таким погодився апеляційний суд, що спірне майно придбано ОСОБА_1 до набрання рішенням суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 законної сили, за відсутності доведеності факту і часу припинення ними шлюбних відносин, а також придбання майна за спільні сумісні кошти та в інтересах їхньої сім`ї.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині виділу у власність позивача частини у праві власності на майно, що належало за життя його батькові та відповідачці на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції вимог про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами четвертою-шостою статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктом 9 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, серед іншого, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У справі, яка переглядається, в позовній заяві, підписаній в інтересах ОСОБА_2 його представником адвокатом Бєлоущенком А.Ж., у розділі «Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс або очікує понести позивач у зв`язку із розглядом цивільної справи», була вказана лише сума судового збору, сплаченого позивачем, в прохальній частині заяві - викладена лише вимога про стягнення судового збору.

В подальшому, 29 вересня 2023 року представник позивача адвокат Бєлоущенко А.Ж. засобами поштового зв`язку надіслав до суду заяву/клопотання, в якій просив стягнути з відповідачки на користь позивача 12000 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги, додавши до цього докази понесених позивачем витрат: копію договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року, акт про прийняття-передачі наданих юридичних послуг, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату позивачем 12000 грн. адвокатові (том 1, а.с. 1-6).

При цьому доказів надіслання відповідачці заяви/клопотання із долученими до неї доказами представником позивача суду не надано.

За наявності допущених позивачем порушень установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: ненаправлення позивачем на адресу іншого учасника справи (відповідачки) клопотання про стягнення таких витрат та документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачку можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, суд першої інстанції мав повернути без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Наведене узгоджується із висновками, сформульованими Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18 та від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21.

Натомість суд першої інстанції зазначених дій не вчинив, чим порушив приписи норм процесуального закону, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 12000 грн витрат на професійну правничу допомогу необхідно скасувати відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, клопотання представника позивача адвоката Бєлоущенка А.Ж. про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу адвоката із доказами про понесені витрати на професійну правничу допомогу повернути ОСОБА_3 без розгляду

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу апеляційним судом судових витрат, які покладаються у цій справі на відповідачку.

Керуючись статтями 367-369, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати, клопотання представника позивача адвоката Бєлоущенка Андрія Жоржевича про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 витрат на правову допомогу адвоката із доказами про понесені витрати на професійну правничу допомогу повернути ОСОБА_3 без розгляду.

В іншій частині рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2023 року залишено без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 16 січня 2024 року