МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
__________________________________________________________
Провадження 2/521/280/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі

судді - Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання -Вінжановської К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

позивач : ОСОБА_1

відповідач : ОСОБА_2

ОСОБА_3

третя особа : приватний нотаріус Одеського міського округу Пачева Ірина Іванівна

предмет позову : визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 послався на те, що 6.02.2020 року відповідачами укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На час укладення договору позивач із ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Позивач стверджував, що своєї згоди на відчуження спільного майна подружжя не надавав.

Окрім того, спірний договір є фіктивним, тобто воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.

Мета договору приховати майно від поділу подружжя.

Враховуючи викладене, позивач вважав наявними обставини, визначені законом для визнання спірного договору недійсним.

Окрім задоволення позовних вимог позивач вважав можливим присудження судових витрат.

Позивач в процесі розгляду справи позов підтримав.

Відповідач скористалась процесуальним правом надання відзиву, позов не визнала.

Так, остання стверджувала, що згода позивача на укладення договору наявна, є письмовою, є нотаріально посвідченою, чинною.

При укладенні спірного договору його сторони діяли добросовісно з метою створення реальних правових наслідків, обумовлених характером договору, в наслідок договору ОСОБА_3 передано спірне майно.

Правомірність правочину жодними наданими позивачем докази не спростована.

Дослідивши матеріали справи, наявні докази суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до частин 2,4 статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

В порядку статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відсутність такої згоди свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору, воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласника (подружжя) на вчинення правочину відсутня.

Статтею 3 ЦК України визначено, що одним з принципів засад цивільного законодавства є добросовісність (заборона суперечливої поведінки)

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»).

В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.

Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме її попередній поведінці і має призводити до припинення зазначеного права.

У постанові від 22.08.2023 року (справа 522/6979/18) Верховний Суд зазначив, що одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю).

Відповідно до статті 203 ЦК України:

- Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

- Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

- Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

- Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення спору про визнання правочину недійсним оспорюваного правочину судом:

-застосовуються загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають судовий захист саме порушеного права

-вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину

-встановлюється чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду

За загальним правилом цивільного права право, яким позивач розпорядився на власний розсуд при усвідомленні наслідків своїх дій не може вважатись порушеним з моменту розпорядження своїм правом.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним.

Основними ознаками фіктивного правочину є:

-введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

-свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

-приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19).

Судом встановлено, що 6.02.2020 року відповідачами укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Договір нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за № 191.

Спірний договір укладений в період шлюбу позивача із ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).

10.01.2020 року позивач надав згоду на продаж спірного майна.

Згода оформлена письмовою заявою, посвідченою нотаріально (реєстровий номер 22); нотаріусом сформована довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів.

Зі змісту заяви вбачається, що:

Позивач був обізнаним із правовим режимом спірного майна.

Факт реєстрації шлюбу нотаріусом встановлений.

Позивач зміст згоди та її правової наслідки зрозумів.

Зміст статей 60-73 СК України роз`яснений позивачу нотаріусом.

Заява відповідала волевиявленню позивача.

Справжність підпису позивача нотаріусом засвідчена.

Заява на час укладення спірного договору є чинною.

При укладенні спірного договору відповідачами погоджена ціна квартири, яка визначена на підставі звіту про визначення оціночної вартості майна від 14.01.2020 року ФОП ОСОБА_4 .

За пунктом 2.2 договору вимоги Постанови Правління НБУ № 148 від 29.12.2017 року сторонам договору дотримані.

Факт повного розрахунку підтверджується пунктом 2.4 договору, нотаріально посвідченою сумісною заявою відповідачів від 6.02.2020 року.

Сторони договору в пункті 4.4 договору підтвердили, що останній не носить ознак фіктивного, розуміють значення, умови, правові наслідки правочину для кожної зі сторін

Пунктом 4.6 договору врахована письмова згода позивача на здійснення правочину.

Спірна квартира фактично передана покупцю.

Право власності ОСОБА_3 зареєстровано у встановленому законом порядку (витяг з Державного реєстру речових прав № 199267228).

Презумпція правомірності правочину відповідачем в процесі розгляду справи не спростована.

Враховуючи викладене суд погоджується із доводами відповідача про наявність у ОСОБА_2 , яка вчинила спірний правочин, необхідних повноважень, які вимагаються законом, а волевиявлення сторін правочину було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника квартири та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Судові витрати в порядку статті 141 ЦПК України на користь позивача присудженню не підлягають.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

В задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України: Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя С.В. Маркарова

Повний текст рішення виготовлений 27.02.2024 року

13.02.24