Справа № 130/3527/21
Провадження № 22-ц/801/561/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 рокуСправа № 130/3527/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу № 130/3527/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 року, ухвалене у складі судді Копилової Л. В. в смт. Тиврів, повний текст рішення складено 5.01.2024 року, -

в с т а н о в и в :

13.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом (вх № 15453) до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог /т. 1 а. с. 167-168/, просила:

- визнати недостовірною інформацію відповідачки, вказану у зверненні від 9.08.2021 року до служби у справах дітей Жмеринської міської ради про те, що ОСОБА_1 морально виснажує відповідачку, принижує відповідачку в присутності її ж дітей, ображає, обзиває, кляне відповідачку та її дітей, що діти відповідачки у постійному стресі через неправомірні дії позивачки, через дії позивачки бояться ходити по подвір`ю та змушені сидіти в будинку, що діями позивачки порушений моральний стан дітей відповідачки;

- зобов`язати відповідачку спростувати поширену недостовірну інформацію відносно позивача, шляхом подання власної письмової заяви до служби у справах дітей Жмеринської міської ради, у складі якої повинен бути відображений наступний зміст: "Я, ОСОБА_2 , письмово заявляю, що в моїй заяві від 9.08.2021 року, яка мною особисто подана на адресу служби у справах дітей Жмеринської міської ради міститься недостовірна інформація про те, що ОСОБА_1 морально виснажує ОСОБА_2 , принижує ОСОБА_2 в присутності її ж дітей, ображає, обзиває, кляне ОСОБА_2 та її дітей, що діти ОСОБА_2 у постійному стресі через неправомірні дії позивачки, що діти ОСОБА_2 через дії позивачки бояться ходити по подвір`ю та змушені сидіти в будинку, що діями ОСОБА_1 порушений моральний стан дітей ОСОБА_2 ";

- стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що тривалий час проживає в АДРЕСА_1 . Поруч з нею останні п`ять років по сусідству проживає відповідачка. Порушуючи правила добросусідства відповідачка систематично по відношенню до неї вчиняє неправомірні дії, публічно поширює недостовірну інформацію, звертається з позовами до судів. В черговий раз, відповідачка 9.08.2021 року звернулася до служби у справах дітей Жмеринської міської ради із письмовою заявою про те, що вона та її син ОСОБА_4 фактично створили булінг до неповнолітніх дітей відповідачки, внаслідок чого її діти почали боятися виходити на власне подвір`я та на вулицю. Також відповідачка у поданій заяві зазначила, що позивачка своїми діями залякала малолітнього сина відповідачки ОСОБА_5 . Вказане звернення відповідачки стало підставою звернення служби у справах дітей до Національної поліції України та в подальшому проведенню відповідних перевірок. Таким чином відповідачка знову спаплюжила її чесне ім`я, а вона змушена була звертатися до компетентних органів за захистом своїх прав, що спричинило її хвилювання та заподіяння їй моральної шкоди.

На підставі розпорядження голови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.04.2023 року справу передано для розгляду до Шаргородського районного суду Вінницької області (пункт 2 частина перша статті 31 ЦПК України) /т. 1 а. с. 195/.

На підставі розпорядження голови Шаргородського районного суду Вінницької області від 2.05.2023 року справу передано для розгляду до Тиврівського районного суду Вінницької області (пункт 2 частина перша статті 31 ЦПК України). /т. 2 а. с. 19/.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 6000 (шість) тисяч грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу (вх. № 1110 від 1.02.2024 року), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не надано оцінки позовним вимогам, внаслідок чого зроблено помилковий висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом залишено поза увагою, що поширення недостовірної інформації ОСОБА_2 щодо залякування її особисто та її дітей, стало відомо фізичним особам, в даному випадку ОСОБА_4 , який був свідком в цій справі, але такі свідчення свідка не були покладені в основу судового рішення. Суд не звернув уваги про відсутність у матеріалах справи показів самих дітей. Відповідачка, звернулася із заявою до не компетентного органу, а тому інформація є такою, що поширена умисно великій кількості людей. Інформація, що викладена у заяві є негативною, а отже підлягає спростуванню. Відповідачем не було надано позивачу договір на правничу допомогу, на підставі якого в подальшому судом стягнуто кошти з позивача на користь відповідача на правничу допомогу в сумі 6000 грн. Тому місцевим судом порушено положення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України. У справі відсутні докази направлення позивачу витягу з договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_6 ,, ордер на надання правничої допомоги адвокатом Кострицею В. С.. Судом першої інстанції не взято до уваги положення статей 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не здійснено дослідження підтвердження часу із якого був здійснений розрахунок правничої допомоги. Не враховано те, що позивач є пенсіонером та інвалідом 2 групи загального захворювання. Судом першої інстанції розглянуто справу з порушенням підсудності, оскільки Тиврівський районний суд відійшов до Вінницького району, а дана справа стосується того, що позивач і відповідач мешкають на території Жмеринського району.

Одночасно з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано клопотання, в якому вона просила встановити апеляційний суд порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності, скасувати судове рішення та направити справу до розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю /т. 3 а. с. 77-78/.

5.02.2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

16.02.2024 року до суду надійшов відзив (вх. № 1565) ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

14.03.2024 року та 19.03.2024 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційних скарг, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

9.08.2021 року ОСОБА_2 звернулася із письмовою заявою до служби у справах дітей Жмеринської міської ради в якій просила захисту для своїх неповнолітніх дітей. Зі змісту поданої заяви вбачається, що ОСОБА_2 у заяві повідомила про те, що позивачка ОСОБА_1 морально виснажує її, принижує в присутності її ж дітей, постійно ходить, ображає, обзиває, кляне її та дітей, внаслідок цього діти перебувають у постійному стресі через неправомірні дії позивачки, бояться ходити по подвір`ю та змушені сидіти в будинку. Діями ОСОБА_1 порушено моральний стан її та її дітей, тому ОСОБА_1 негативно впливає на життя дітей, а діти перебувають в пригніченому стані. У зв`язку з цим просила службу у справах дітей вжити заходи з метою захисту прав її неповнолітніх дітей /т. 1 а. с. 15-16/.

В подальшому 28.08.2021 року служба у справах дітей Жмеринської міської ради звернулася до Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області з листом, в якому просила посприяти у вирішенні конфлікту між сторонами /т. 1 а. с. 17, 34/.

На аркуші справи 80-81 тома першого знаходяться копії свідоцтв про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , матір`ю дітей є відповідачка ОСОБА_2 .

На підставі показів, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 судом першої інстанції встановлено факт наявності між сторонами, які є сусідами, тривалого конфлікту, що у подальшому стали підставами розгляду непоодиноких судових справ.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі мало місце письмове звернення ОСОБА_2 до органу державної влади в межах реалізації її конституційних прав на звернення громадян, в якому відповідачка на ґрунті довготривалих конфліктних ситуацій з позивачкою, вдалася до оціночних суджень, висловивши власні погляди, критичні висловлювання щодо поведінки позивачки, а не поширила недостовірну інформацію. Крім того, ОСОБА_1 не доведено, що поширена ОСОБА_2 до служби у справах дітей у заяві від 9.08.2021 року інформація порушує її особисті немайнові права, зокрема, честь і гідність, або завдала шкоди таким, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Суд першої інстанції вірно врахував висновки Верховного суду, викладені у постанові від 28.07.2021 року у справі №200/10088/19, відповідно до яких позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації (постанова ВС від 8.11.2018 року у справі № 646/5308/16-ц).

Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

У частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28.03.2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27.03.2014 року, що набрав чинності 19.04.2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.

Тому чинне законодавство з 19.04.2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частини перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що звернення відповідача із заявою від 9.08.2021 року до служби у справах дітей Жмеринської міської ради свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, і не є поширенням недостовірної інформації.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідачка на ґрунті довготривалих конфліктних ситуацій з позивачкою вдалася до оціночних суджень, висловивши власні погляди, критичні висловлювання щодо поведінки позивачки у заяві від 9.08.2021 року до служби у справах дітей Жмеринської міської ради, а не поширила недостовірну інформацію.

Колегія суддів, відхиляє доводи апелянта про те, що інформація викладена відповідачкою у спірній заяві є такою, що підлягає спростуванню, так як була доведена до відома і іншим особам, а саме сину позивачки ОСОБА_12 , оскільки зміст заяви від 09.08.2021 року став відомий ОСОБА_4 не від самої відповідачки, а від працівників відповідних органів у порядку проведення ними перевірки, викладених у заяві обставин, а тому таке поширення не може ставитися у провину заявниці.

Відсутність у матеріалах справи показів самих дітей, щодо подій про які зазначено відповідачкою у заяві від 09.08.2021 року також не спростовують висновків суду першої інстанції, з огляду на те, що ОСОБА_2 зверталася до органів опіки, як законний представник дітей, використовуючи своє право передбачене ст. 14 СК України.

Виходячи із змісту ст. 17 СК України та Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», який визначає правові основи діяльності органів і служб у справах дітей та спеціальних установ для дітей, на які покладається здійснення соціального захисту і профілактики правопорушень серед осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про некомпетентність служби у справах дітей Жмеринської міської ради щодо розгляду заяви, яку направила на їх адресу 9.08.2021 року ОСОБА_2 , враховуючи, що зміст заяви свідчив про потребу допомоги у здійсненні сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків щодо захисту інтересів її дітей.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про спростування недостовірної інформації, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди з підстав їх недоведеності.

Щодо вирішення судом першої інстанції питання стосовно розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20)).

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні документи :

- копія ордера серії №1065479 від 22.03.2023 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 8.02.2023 року /т. 1 а. с. 170/;

- копію витягу з договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 8.02.2023 року, укладеного між адвокатом Костриця В. С. та ОСОБА_2 .. Умовами договору передбачено, що винагорода оплачується за додатковою домовленістю, але неповинна перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі адвоката у судовому засіданні та під час вчинення інших дій, пов`язаних з виконанням умов даного договору (пункт 4.1 договору). /т. 1 а. с. 171/;

- копію свідоцтва про паво на заняття адвокатською діяльністю Костриці В. С. /т. 1 а. с. 172/;

Про ці, надані представником відповідача документи суду, був обізнаний представник позивача ОСОБА_3 , про що свідчить протокол судового засідання № 1365685 від 22.03.2024 року /т. 1 а. с. 173 та зворот/. Дані докази були оголошені судом у судовому засіданні.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача було зазначено попередній розмір судових витрат, які має понести відповідач в сумі 3000 грн за надання правничої допомоги в формі : ознайомлення з матеріалами (документами) позову, виїзд на місце можливих подій по спору, ознайомлення з матеріалами справи, участь в судовому засіданні, аналіз документів-доказів та попередніх справ, законодавства та судової практики, складання до суду : клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, відзиву та клопотання /т. 2 в. с. 86-88/.

Також в запереченнях на позову заяву представник відповідача просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені на правничу допомогу по даній справі відповідно до документів, що будуть подані в установленому законом порядку /т. 2 а. с. 121-122/.

29.12.2023 року представником відповідача подано заяву про приєднання документів, що свідчать про понесення судових витрат, а саме

- розрахунок та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката на суму 6 000 грн, в якому наведено детальний аналіз розрахунку витрат /т. 2 а. с. 169/;

- квитанції до прибуткових касових ордерів № 48 від 22.03.2023 року на суму 2 000 грн. та № 305 від 22.12.2023 року на суму 4 000 грн. /т. 2 а. с. 167-168/.

Про надання цих документів, був обізнаний представник позивача ОСОБА_3 , про що свідчить її розписка наявна в матеріалах справи /т. 2 а. с. 166/.

З огляду на підтвердження відповідачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 6000 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн. витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційні скарги відповідач зазначає, що в суді першої інстанції представник позивача не висловлювала заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем /т. 3 а. с. 106/.

Суд апеляційної інстанції вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу не є завищеним, а є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову. Справа у провадженні суду з 2021 року.

Щодо клопотання про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

На підставі розпорядження голови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.04.2023 року справу передано для розгляду до Шаргородського районного суду Вінницької області (пункт 2 частина перша статті 31 ЦПК України) /т. 1 а. с. 195/.

На підставі розпорядження голови Шаргородського районного суду Вінницької області від 2.05.2023 року справу передано для розгляду до Тиврівського районного суду Вінницької області (пункт 2 частина перша статті 31 ЦПК України). /т. 2 а. с. 19/.

Передача справи з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі розпорядження голови суду на розгляд суду, найбільш територіально наближеного до цього суду (частина четверта статті 31 ЦПК України).

Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

В апеляційній скарзі позивача та її представника не міститься посилання про те, що вони зверталися до місцевого суду із клопотанням/заявою про те, що справа непідсудна Тиврівському районному суду Вінницької області, а тому, враховуючи зазначені вище норми ЦПК України, колегія суддів вважає, що клопотання про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності є необґрунтоване та задоволенню не підлягає.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції вважає, що правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційних скаргах не зазначено, справа вирішена місцевим судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Підсумовуючи наведене, апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 підлягають залишенню без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 року у даній справі без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 21.03.2024 року.