Справа № 950/3046/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2024 року м.Лебедин Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В.

за участю секретаря - Гладкової С.В., позивача - ОСОБА_1 , відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лебединська міська рада Сумської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з по до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення мотивуючи свої вимоги тим, що він ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була виділена як працівнику Лебединського райагробуду. Право користування даною квартирою йому було надано на підставі ордеру на надання жилого приміщення в будинку №73 від 17.02.1988 р. Приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не була здійснена (копія ордеру додається). Починаючи з 4 березня 1988 року він проживав у квартирі разом зі своєю сім`єю: дружиною, дітьми та сином дружини від першого шлюбу. Після конфлікту, який стався між ним та дружиною дружина та її син вигнали його з квартири. Після чого змінила замки та не впускає до квартири. Він неодноразово намагався вирішити питання в досудовому порядку, намагався зв`язатися з дружиною, але на телефоні зв`язки вона не відповідає. Оскільки дружина на контакт не йде та перешкоджає у користуванні житловим приміщенням, яке відповідно до ордеру було видане йому, він був вимушений звернутися до органів поліції. До органів поліції звертався декілька разів, однак органи поліції не вчинили жодних дій, посилаючи на те, що немає ознак кримінального правопорушення. На даний момент він не має постійного місця проживання та тимчасово проживає у своєї сестри. Оскільки ордер на надання житлового приміщення в будинку був виданий на його ім`я, вважає, що ця квартира належить йому. Тому він просить у примусовому порядку зобов`язати Відповідача надати доступ до користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні власністю у майбутньому; вселити його у квартиру.

Ухвалою від 17 листопада 2023 року було відкрите провадження та вирішено справу слухати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відзиву на позовну заяву відповідачкою надано не було.

У судовому засіданні позивач ствердив свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка проти позовних вимог заперечила з тих підстав, що дійсно вони отримували квартиру на сім`ю, у неї є ордер та договір, але позивач добровільно залишив квартиру та не проживає там вже більше 20 років і у зв`язку з цим втратив право на проживання відповідно до норм Житлового Кодексу України. На даний час там проживає сім`я та спільне проживання з позивачем неможливе.

Під час судового розгляду були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 4 березня 1988 року зареєстрований (прописаний) по адресі АДРЕСА_1 та перебуває у шлюбі з відповідачкою з 28 листопада 1986 року, що стверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 (а.с.4-5).

17 лютого 1988 року відповідно до Ордеру на житлове приміщення №73 виданого Виконавчим комітетом Лебединської міської ради народних депутатів ОСОБА_1 (а.с.78) було надане житлове приміщення по адресі АДРЕСА_1 сім`ї у складі ОСОБА_1 , якого зазначено як основного квартиронаймача, ОСОБА_2 - дружина та трьох синів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14 червня 2023 року (а.с.6) встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований по адресі АДРЕСА_1 з 4 березня 1988 року і по дату видачі витягу.

З довідки №02-10/1687 від 14 червня 2023 року виданої Виконавчім комітетом Лебединської міської ради Сумської області (а.с.8) встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , у якій зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у комунальній власності Лебединської міської територіальної громади, свідоцтво про право власності на вищезгадану квартиру не видавалось.

Тому суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання по адресі АДРЕСА_1 , доказів наявності іншого житла, або реєстрації свого постійного проживання по іншій адресі суду надано не було.

Також відповідачка ОСОБА_2 факт того, що з позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням по адресі АДРЕСА_1 не зверталась, а також таке рішення судом не ухвалювалось та шлюб між ними розірваний не заперечила.

Відповідно до статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною другою вказаної статті передбачено, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання виключно у судовому порядку на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі N 760/13113/14-ц (провадження N 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі N 333/6160/17 (провадження N 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі N 182/6536/13-ц (провадження N 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі N 301/288/20 (провадження N 61-2566св21).

Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" (заява N 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява N 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів визнання позивача ОСОБА_1 таким, що втратив право на проживання у житловому приміщенні по адресі АДРЕСА_1 та має можливість проживати по вказаній адресі судом встановлено, що ОСОБА_1 не втратив паво на користування житловим приміщенням, а тому його право на житло підлягає поновленню, а позов задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 71,72 ЖК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лебединська міська рада Сумської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення задовольнити в повному обсязі.

Зобов`язати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 надати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 доступ до користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

Вселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 у квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Лебединський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01.02.2024 року.

Суддя Роман БАКЛАНОВ