Справа №487/7356/21
Провадження № 22-ц/812/89/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача за зустрічним позовом АТ «Укрсиббанк» - Безушко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану адвокатом

Зотіковим Сергієм Євгеновичем

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року АТ «Укрсиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувало, що 20 липня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту №0 з можливістю відкриття карткового рахунку. Підписавши договір відповідач погодилась з викладеними у договорі та у Правилах споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк», які розміщені на сайті банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» №105 від 09 червня 2017 року, умовами надання споживчого кредиту та сторони досягли згоди за усіма істотними умовами договору, підписи сторін під договором, вважаються підписами під Правилами, які не підлягають додатковому підписанню сторонам та вступають в силу для сторін одночасно з підписання цього договору.

Банк надав позичальнику кредит в сумі 120099 грн., з яких 120000 грн. - на споживчі цілі, шляхом зарахування на поточний рахунок відповідач та 99 грн. - оплата разової комісії за надані послуги, оплата здійснюється щомісячними платежами по 7352 грн. у строк до 20 числа місяця згідно Графіку, повернення кредиту в повному обсязі повинно бути не пізніше 20 липня 2022 року.

Відповідно до умов договору п. 3.8 за користування кредитними коштами відповідач зобов`язана сплатити проценти у розмірі 68,3% річних та відповідно до п. 3.9 за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, процентна ставка встановлена 75,30% річних. Відповідач тривалий час не здійснює своєчасних платежів в повному обсязі, чим порушує договірні зобов`язання та відповідачу була направлена вимога про усунення порушень кредитного договору та про дострокове повернення кредиту.

Зазначають, що станом на 06 жовтня 2021 року заборгованість відповідач становить 85292,66 грн., з яких: 60577,25 грн. - заборгованість за кредитом, 23486,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 1228,52 грн. - заборгованість по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, згідно ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене просили стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 85292,66 грн.

28 січня 2022 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду зустрічний позов до АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору №0 від 20 липня 2018 року.

Мотивуючи позовні вимоги вказував, що в порушення вимог Закону України «Про споживче кредитування», ОСОБА_1 при укладенні договору не підписувала Правила споживчого кредитування, а оскільки Правила є дуже об`ємним документом, тобто є складним для сприйняття, їх застосування може призвести до порушення прав та законних інтересів позичальника. Також підписаний сторонами договір не містить всі умови, визначені у статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», не визначений тип процентної ставки, відсутній порядок дострокового повернення кредиту. У частині 5 статті 12 Закону внесенні зміни з 14 липня 2021 року, тому договір укладений з порушенням вимог частини 1 цієї статті є нікчемним. Зважаючи на те, що за загальним правилом закон не має зворотної сили в часі, зазначена норма не може застосовуватися для кваліфікації договору як нікчемним, в тім невідповідність договору умовам частини 1 статті 12 Закону може бути підставою для визнання недійним за частиною 1 статті 204, частиною 3 статі 215 ЦК України. Також банком порушено порядок надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит. Крім того, ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, виховує дитину з інвалідністю, отримує незначну заробітну плату, але за вказаним кредитом нею сплачено 253511,15 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2022 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору та об`єднано в одне провадження з позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою того ж суду від 06 березня 2023 року замінено первісного позивача АТ «Укрсиббанк» на його правонаступника ТОВ «Верра Фінанс».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2023 року позов ТОВ «Верра Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Верра Фінанс» заборгованість за договором споживчого кредиту у розмірі 76210,34 грн. та судовий збір у розмірі 2020,30 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору - відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

На підставі викладеного, враховуючи те, що судом встановлено факт укладення між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 кредитного договору, встановлено факт отримання відповідачем коштів за договором кредиту та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову щодо стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом.

На підтвердження існування заборгованості на момент відступлення прав вимоги за договором №0 від 20.07.2018 ТОВ «Верра Фінанс», до суду надано розрахунок заборгованості, який містить інформацію стосовно наявності заборгованості, яка станом на 08 лютого 2022 року становить 92000,07 грн., з яких: 52723,45 грн. - заборгованість за кредитом, 39276,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стороною позивача зазначений розрахунок достатніми доказами спростовано не було.

В той же час, суд приходить до переконання, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Верра Фінанс» підлягає стягненню, заборгованість за договором №0 від 20 липня 2018 року у розмірі 76210,34 грн., з яких: 52723,45 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), яка існувала на момент відступлення права вимоги за вказаним договором, враховуючи часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості, після звернення до суду з позовом та 23486,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, тобто в межах заявлених вимог.

Не підлягає задоволенню стягнення 1228,52 грн. - заборгованості по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, згідно ст. 625 ЦК України, оскільки відповідно до витягу з Реєстру боржників, за договором факторингу №232 від 08 лютого 2022 року, АТ «Укрсиббанк» права вимоги за вказаним стягнення ТОВ «Вірра Фінанс» не передавало.

На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Верра Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Зотіков С.Є. оскаржує рішення в частині задоволення позовних вимог та вказує, що суд першої інстанції порушив процесуальні норми, що призвело до прийняття неправильного рішення та не правильно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, зокрема зазначав, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, а саме: частини 9 статті 83 ЦПК України, оскільки подані ТОВ «Верра Фінанс» копії письмових доказів (витяг з реєстру боржників) без виконання частини 5 статті 95 ЦПК щодо зазначення про наявність у нього оригіналів письмових доказів, та без підтвердження надсилання (надання) його копій відповідачу. Також судом порушено приписи частини 1 статті 89, частин 1, 2, 5 статті 229, частини 5 статті 263 ЦПК України, оскільки поклав в основу рішення про стягнення заборгованості на користь ТОВ «Верра Фінанс» докази, які безпосередньо судом не досліджувались.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом, суд не дав правової оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що нею не отримана вимога банка про дострокове повернення кредиту, і що договором № 0 від 20 липня 2018 року не передбачене право банку вимагати дострокового повернення споживчого кредиту, а надані банком «Правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» не узгоджувалися відповідачем. Тим самим суд порушив пункт 3 частини 4 статті 265 ЦПК України.

Більш того, у вимозі від 16 серпня 2021 року , в якості підстави дострокового повернення кредиту, є посилання тільки на статті 1048,1050 ЦК України, та відсутнє посилання на пункти договору та Правил (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк». Немає посилань на пункти договору і Правил і у позовні заяві. Зважаючи на те, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, то при в рішенні питання дострокового повернення кредиту застосуванню підлягає спеціальна норма частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», а не загальні положення частини 2 статті 1050 ЦК України.

Посилається на те, що суд не мав права стягувати з відповідача суму заборгованості, строк сплати якої не настав на 06 жовтня 2021 року. Отже, судом безпідставно стягнуто з відповідача основну заборгованість в сумі 52 723,45 грн., строк сплати якої на день звернення банку до суду не настав.

Щодо стягнутих судом процентів, то відповідач звертає увагу, що позивачем на підтвердження їх нарахування та розміру надано довідку-розрахунок суми боргу, в тому числі процентів, яка є результатом односторонніх арифметичних дій банку, а доказами нарахування процентів та розміру заборгованості можуть бути, зокрема, виписки банку з особових рахунків, на яких обліковується заборгованість.

За відсутності поданих позивачем належних доказів нарахування процентів та розміру заборгованості у суду не було підстав стягнення з відповідача заборгованості з прострочених процентів у розмірі 23486 грн.89 коп.

В частині зустрічного позову відповідач рішення суду не оскаржує.

У відзиві представник АТ «Укрсиббанк» з апеляційною скаргою не погоджується та просить її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

ТОВ «Верра Фінанс» правом на подачу відзиву не скористалося.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зотіков С.Є. апеляційну скаргу підтримав просив про її задоволення.

Представник АТ «УкрСиббанк» апеляційну скаргу не визнала, просила у її задоволені відмовити , рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання ОСОБА_1 , ТОВ «Вера Фінанс» не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в його оскаржуваній частині вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 20 липня 2018 року між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір №0 споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 120099 грн., з яких 120000 грн.- на споживчі цілі, шляхом зарахування на поточний рахунок відповідач та 99 грн. - оплата разової комісії за надані послуги, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит у повному обсязі та сплати проценти за його користування ( т.1 а.с. 26- 27).

Згідно п. 3.4 Договору, повернення кредиту, плата за кредит, інших платежів здійснюється у відповідності з Правилами (Договірними умовами) споживчого кредитування позивальників АТ «Укрсиббанк».

Ануїтентний платіж повинен сплачуватись щомісяця у розмірі 7352 грн. у строк до 20 числа місяця згідно Графіку, повернення кредиту в повному обсязі повинно бути не пізніше 20 липня 2022 року (п. 3.6, 3.7 Договору).

Відповідно до п. 3.8 процентна став за Договором становить 68,3% річних та відповідно до п. 3.9 за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, процентна ставка встановлена 75,30% річних.

Відповідач тривалий час не здійснювала своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості за кредитом, процентами, комісією, чим суттєво порушила взяті на себе договірні зобов`язання.

18 серпня 2021 року АТ "Укрсиббанк" направив на адресу ОСОБА_1 вимогу №25-1-01/751 від 13 серпня 2018 року про дострокове повне повернення кредиту та сплату заборгованості в розмірі 78318 грн.61 коп. станом на 12 серпня 2021 року за кредитним договором № 0 від 20 липня 2018 року, який було укладено між сторонами ( т.1 а.с.29,30,31).

Згідно довідки - розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 06 жовтня 2021 року заборгованість відповідача становить 85292 грн.66 коп., з яких:

60577 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом, в тому числі: залишок строкової заборгованості 49984 грн.38 коп., залишок простроченої заборгованості -10 592 грн.87 коп.;

23486 грн.89 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, в тому числі: залишок строкової заборгованості за процентами - 8 грн.09 коп., залишок простроченої заборгованості за процентами 23478 грн.80 коп.;

1228 грн.52 коп. - заборгованість по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, згідно ст. 625 ЦК України.( т.1 а.с.32-36).

Після звернення АТ «Укрсиббанк» до суду з цим позовом відповідачем ОСОБА_1 за період з 01 по 04 листопада 2021 року було сплачено 7853 грн.80 коп. ( т.1 а.с.78).

Вказані кошти були зараховані позивачем в рахунок погашення строкової заборгованості за кредитом, що підтверджується наданою останнім довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом, відповідно до якої заборгованість за кредитом на 08 лютого 2022 року становить 52723 грн.45 коп., у тому числі: залишок строкової заборгованості - 30 357 грн.76 коп., залишок простроченої заборгованості - 22365 грн.69 коп. (т.1 а.с.129-136).

08 лютого 2022 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» укладено Договір факторингу №232 (надалі - Договір), відповідно до умов якого до ТОВ «Верра Фінанс» перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.

Згідно із п. 2.2. Договору відступлення права вимоги, які АТ «Укрсиббанк» відступає ТОВ «Верра Фінанс» за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Укрсиббанк», що передбачені умовами Первинних договорів та визначені в Реєстрі Боржників, що є невід`ємною частиною Договору (т.1 а.с.186-190).

Відповідно до витягу із Реєстру боржників до вищевказаного Договору, ТОВ «Верра Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 20 липня 2018 року у розмірі 92000 грн.07 коп., з яких: 52723 грн.45 коп. - заборгованість за кредитом, 39276 грн.62 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом ( т.1 а.с.225).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до частини 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 статті 1054 ЦК України, у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів").

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пунктах 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Положення частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування".

З матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2018 року між сторонами укладено договір, за яким відповідачу надано споживчий кредит з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 68.3% річних з датою остаточного повернення кредиту 20 липня 2022 року.

Отже, кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, а відтак на спірні правовідносини розповсюджується Закон України "Про споживче кредитування".

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями частини 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30днів (60днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

Умовами договору не перебачено встановлення обов`язку повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.

Між тим, із матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2023 року позивач направив на адресу відповідача досудову письмову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, в якій банк вимагав протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість у розмірі 2293 грн.83 коп. прострочена кредитна заборгованість та 17 741 грн.36 коп. прострочена заборгованість по відсоткам. У випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту , бак вимагає виконання боржником своїх зобов`язань за цим кредитним договором -сплатити Банку заборгованість за кредитним договором у повному розмірі, сплативши нараховані проценти, що становить 78 318 грн.61 коп. та нараховану пеню. Заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі і нарахованих процентів, пені, підлягають уточненню на дату фактичного повернення коштів.

На підтвердження направлення цього повідомленні позивачем надано копію фіскального чека від 19 серпня 2021 року, список №6140 (ф.103) згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих з описом вкладення від 16 серпня 2021 року та реєстр відправлень №109 (т.1 а.с.29,30,31).

Тобто наявні докази намагання виконання позивачем вимог частини 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.

Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за споживчим кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором.

Вивчивши наведені докази, колегія суддів зазначає, що повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що вони одержали або мали одержати повідомлення, але не одержали його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 752/11645/19.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження одержання відповідачем ОСОБА_1 повідомлення-вимоги позивача від 19 серпня 2021 року, як і доказів на підтвердження не одержання відповідачем даного повідомлення з власної вини. Як наслідок позивачем не доведено дотримання порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку, а тому термін повернення кредиту в повному обсязі не настав. Доводи апеляційної скарги щодо ненадання банком доказів на отримання відповідачем листа повідомленні є слушними.

Разом з тим, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення (неналежним чином сплачував періодичні платежі), що не заперечується ним, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентах, строк погашення яких настав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки - розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 06 жовтня 2021 року заборгованість становить 85292 грн.66 коп., з яких:

60577 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом, в тому числі: залишок строкової заборгованості 49984 грн.38 коп., залишок простроченої заборгованості -10 592 грн.87 коп.;

23486 грн.89 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, в тому числі: залишок строкової заборгованості за процентами - 8 грн.09 коп., залишок простроченої заборгованості за процентами 23478 грн.80 коп.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги стаття 16 Закону України «Про споживче кредитування», то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено факт недотримання кредитором обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, що з урахуванням наведених вище положень законодавства свідчить про відсутність у позивача права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від № від 20 липня 2018 року в цілому, а підлягали б стягненню лише прострочені суми по кредиту та процентам.

Водночас, з огляду на те, що після подання у жовтні 2021 року АТ «Укрсиббанк» позову про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором з підстав порушення позичальником його умов, часткову сплату відповідачем коштів на виконання кредитних зобов`язань, тривалий розгляд справи, строк повернення всіх сум за кредитним договором настав 20 липня 2022 року, банком заявлено вимоги про стягнення вже простроченої заборгованості за кредитним договором, тобто заборгованості, строк повернення якої є таким, що настав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З урахуванням зміни фактичних обставин справи під час її тривалого розгляду у суді першої інстанцій, а також з огляду на завдання цивільного судочинства, необхідність забезпечення права сторін спору на справедливе та ефективне вирішення спору по суті, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, строк повернення якого настав.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 після звернення позивача до суду з цим позовом сплачено 7853 грн.80 коп., які банком зараховано на погашення заборгованості за кредитом, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 52723 грн.45 коп.(60577 грн.-7853 грн.80 коп.) та проценти у розмірі 23486 грн.89 коп.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку щодо доведеності підстав для стягнення заборгованості внаслідок невиконання зобов`язань з повернення кредитних коштів, але виходив із інших фактичних обставин щодо наявності підстав для дострокового повернення відповідачем усієї заборгованості, тому вказане рішення слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій оскаржуваній частині це рішення суду залишити без змін.

Твердження апелянта про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості станом на 06 жовтня 2021 року, який містить детальний розпис нарахованої заборгованості, як поточної так і простроченої, відповідно до графіку погашення кредиту, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів позичальником. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала. Тобто, вказаний розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору та обставинами справи. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 753/16745/15-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 464/4985/15-ц.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченими процентами з огляду на їх недоведеність, оскільки розрахунок заборгованості є неналежним доказом та не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, а позивачем належних доказів на підтвердження заборгованості за процентами, яким є виписки за рахунком позичальника, надано не було, колегія суддів відхиляє.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Вера Фінанс» надало до суду докази без підтвердження їх надсилання відповідачеві доказів в порушення частини9 статті 83 ЦПК України, знайшли своє підтвердження, але вказане порушення норм процесуального права не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для його зміни, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, задовольнивши апеляційну скаргу частково.

Рішення суду в частині відмови у стягнення заборгованості по процентам на підставі ст.625 ЦК України та у задоволені зустрічного позову сторонами не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Зотіковим Сергієм Євгеновичем задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 листопада 2023 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.