П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 року місто Київ

справа № 754/7674/17-ц

провадження№22-ц/824/4746/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Новак Р.В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на апартаменти на базі відпочинку у літ. "В", розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 118, 3 кв.м., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 у сумі 543524 грн. у відповідності до договору іпотеки від 16 вересня 2013 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача у відповідності до договору позики від 16 вересня 2013 року, пеню у сумі 570387,51 грн. за користування грошима та 3% річних у сумі 44137 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 16 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 543524 грн. В цей же день був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_2 мав повернути у термін до 16 вересня 2014 року позику у сумі 68000 доларів США.

До 13 лютого 2017 року ОСОБА_2 - ОСОБА_1 було повернуто 8000 доларів США. Решту коштів відповідач не повертає, зустрічей уникає.

У березні 2019 року позивач змінив предмет позову і просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти за борговою розпискою від 13 липня 2015 року в розмірі 100000 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі.

Заочним рішенням Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою від 13 липня 2015 року у розмірі 2789760 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати за сплату судового бору в розмірі 8000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15 лютого 2023 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року.

15 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до Печерського районного суду м.Києва заяву про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року у справі № 754/7674/17-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15 лютого 2023 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13 липня 2015 року у розмірі 2789760 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до прийняття незаконного рішення, висновки суду, наведені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Зокрема зазначає, що 30 травня 2017 року до нього був заявлений позов, де підставою позову був договір іпотеки від 16 березня 2013 року, реєстровий номер №2531 та договір позики від 16 вересня 2013 року, реєстровий номер №2530, нотаріально посвідчені приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І.

В подальшому, представником позивача ОСОБА_4 неодноразово подавались клопотання про збільшення позовних вимог від 12 червня 2018 року, від 4 грудня 2018 року та від 30 березня 2019 року. При цьому 30 березня 2019 року представником позивача фактично одночасно змінено підставу та предмет позову.

Предметом позову в редакції клопотання від 30 березня 2019 року є позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів в сумі 100000 доларів США за борговою розпискою від 13 липня 2015 року та судового збору.

Частиною 3 ст. 49 ЦПК України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Таким чином, позивач подав клопотання про збільшення позовних вимог від 30 березня 2019 року, що по своїй суті не є збільшенням (уточненням) позовних вимог, а є новою позовною вимогою, яка ґрунтується на інших підставах, а саме борговій розписці від 13 липня 2015 року, що свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову, що є порушенням ст. 49 ЦПК України.

Як убачається з предмету позову, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 100 000 доларів США позивач обґрунтовує вже не Договором позики від 16 вересня 2013 року, реєстровий номер №2530, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І., а новим доказом по справі - розпискою від 13 липня 2015 року, яка не подавалась позивачем одночасно з позовом 30 травня 2017року, хоча на момент звернення позивача до суду вже мала існувати.

Розпискою від 13 липня 2015 року встановлений строк повернення грошових коштів до 28 липня 2015 року, а тому перебіг позовної давності за вимогою про стягнення грошових коштів за розпискою від 13 липня 2015 року почався 29 липня 2015 року та закінчився 28 липня 2018 року.

Крім того зазначив, що він не був у встановленому законом порядку повідомленим про розгляд справи, призначений 24 лютого 2021 року, що є порушенням його права на участь у судовому розгляді справи, подати докази та надати свої заперечення проти позовних вимог позивача, чим порушено його право на справедливий судовий розгляд.

Під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції за його заявою, суд не прийняв до уваги його заяву від 15 лютого 2023 року про застосування позовної давності, а також позицію щодо пропуску позивачем позовної давності, викладену в постанові Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року. Крім того, суд першої інстанції безпідставно проігнорував позицію суду апеляційної інстанції, викладену в постанові Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року №754/7674/17 щодо порушення позивачем вимог ст. 49 ЦПК України шляхом одночасної зміни предмету та підстав позову.

Вважає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права (вимог ст.18, ч.3 ст. 49 ЦПК України) та неправильно застосовані норми матеріального права (ст.ст. 256,257, 261 ЦК України), що є підставами для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Наконечна Н.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін. Зокрема зазначала, що суд першої інстанції вжив усіх належних заходів для повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 , зі своєї сторони доказів поважності причин неявки не надав, а також не надав доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Сторона позивача вважає, що отримувавши судові повістки, а також інші судові документи ОСОБА_2 було достовірно відомо про пред`явлення до нього позову, відповідно був належним чином повідомлений про судові засідання.

В судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Зарубін О.О. доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13липня 2015 року у розмірі 2789760 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн. - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Наконечна Н.О. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, будучи у встановленому законом порядку повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржує рішення в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13липня 2015року у розмірі 2789760 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн..

Апеляційний суд в силу вимог ст. 367 ЦПК України переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Предметом апеляційного перегляду є рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13 липня 2015 року у розмірі 2 789 760 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2015 року ОСОБА_2 написав власноруч розписку, від свого імені та від імені своєї дружини, зазначивши номери обох паспортів, в якій зазначив, що він взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2191648 грн., що еквівалентна сумі 100000 доларів США станом на день написання розписки, кошти взяті для сімейних потреб. Згода дружини ОСОБА_3 на розпорядження спільним майном та грошовими коштами засвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Мельник Н.І. за №737 від 4 квітня 2011 року (а.с.17). Борг зобов`язався повернути в строк до 28 липня 2015 року (а.с. 200).

Відповідачем ОСОБА_2 суду не надано жодного доказу про повне або часткове повернення ним грошових позивача на виконання зобов`язання за розпискою від 13 липня 2015 року.

Задовольняючи позов в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що факт кладення позики та наявності боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 є доведеним. Оскільки зобов`язання ОСОБА_2 за розпискою від 13 липня 2015 року не виконані, сума боргу підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Крім того, суд першої інстанції вважав, що позовна давність не спливла, оскільки зі змісту розписки вбачається, що у позивача виникло право вимоги з 29 липня 2015 року, і він звернувся з даним позовом до суду 30 травня 2017 року (згідно штемпеля вхідної кореспонденції Апеляційного суду м. Києва, вх.24/2 від 30 травня 2018 року), тобто передбачені ст. 257 ЦК України строки звернення до суду ним не пропущені. Також, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_2 розписка від 13 липня 2015 року в судовому порядку не оспорювалась.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно із ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч., ч.1, 3, 5, 6, 13 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. За наявної відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень з зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

У випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду ( ст.130 ЦПК України).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п.п1, 2 ч.2 ст.223 ЦПК України).

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

Крім того, ч.6 ст.128 ЦПК України встановлює, що судова повістка надсилається судом за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів (зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, розписка) того, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про засідання суду, призначене на 24 лютого 2021 року.

За таких обставин наявні підстави вважати, що судом першої інстанції не дотримані положення ч.5 ст.128 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про місце, дату і час засідання суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No.2), №38789/04, параграф 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судових розгляд становить фундаментальний принцип.

Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, параграф 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Враховуючи наведене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

(висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц та у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі 317/3698/15-ц та постанові).

Оскільки, судом першої інстанції ухвалене заочне рішення, ОСОБА_2 не був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, - наявні підстави для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, яка була подана разом з заявою про перегляд заочного рішення.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Суд першої інстанції встановив, що зобов`язання, які виникли на підставі договору позики, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 в липні 2015 року, належним чином та у погоджений строк позичальником не виконані.

Вирішуючи питання про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 позовної давності колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України).

Як убачається з розписки від 13 липня 2015 року, строк повернення грошових коштів сторони погодили 28 липня 2015 року. До суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за цією розпискою ОСОБА_1 звернувся 30 березня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

За таких обставин наявні підстави для відмови у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання суду першої інстанції на те, що позовна даність позивачем не пропущена оскільки з позовом до суду позивач звернувся у червні 2017 року, тобто в межах трирічного строку, колегія суддів вважає безпідставним і таким, що не відповідає встановленим обставинам.

ОСОБА_1 в червні 2017 року подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору позики від 6 вересня 2013 року.

30 березня 2019 року подав клопотання про збільшення позовних вимог в якому фактично змінив предмет та підставу позову. Не дивлячись на те, що в цьому клопотанні він також викладав обставини укладання договору позики від 6 вересня 2013 року та його невиконання відповідачем до 2017 року із зазначенням дій позивача щодо примусу відповідача виконати договір і повернути кошти у розмірі 68000 доларів США, в подальшому позивач підставою позову зазначає розписку, яка була видана ОСОБА_2 ОСОБА_1 13 липня 2015 року на суму 100000 доларів США. Тобто фактично позивач пред`явив нові позовні вимоги про стягнення коштів за іншим договором позики. В розписці також відсутнє посилання на те, що вона надається на підтвердження договору позики від 6 вересня 2013 року.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір попередньо поданих вимог майнового характеру, відповідно заявленої ціни позову.

Загальні положення ЦПК України зазначають, що підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

Верховний Суд у постанові від 9 липня 2020 року справі № 922/404/19 виснував, що «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

З системного аналізу вищевикладених правових норм вбачається, що у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

При вирішенні питання пропуску позовної давності колегія суддів виходить з того, що оскільки позивач змінив підстави та предмет позову, фактично пред`явивши новий позов у березні 2019 року, позовну давність необхідно обчислювати за новими позовними вимогами окремо від позовних вимог, які були заявлені в першій позовній заяві у 2017 році. В іншому випадку право відповідача на відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності буде порушене, оскільки позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, протягом розгляду справи може неодноразово змінювати підстави та предмет позову, фактично заявляючи новий позов, однак позовна давність буде обчислюватись з дати подачі першої редакції позову.

Посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про те, що розписка від 13 липня 2015 року видана ОСОБА_2 на продовження його зобов`язань за договором позики від 16 вересня 2013 року, є необґрунтованими та такими що спростовуються матеріалами справи.

Так, у змісті самої розписки від 13 липня 2015 року відсутня інформація щодо укладеної ОСОБА_2 16 вересня 2013 року договору позики. Крім того, з наявної у матеріалах справи переписки в 2017 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не вбачається що зобов`язання за договором позики від 16 вересня 2013 року замінено новим зобов`язанням за розпискою від 13 липня 2015 року. У заявах ОСОБА_1 , адресованих ОСОБА_2 , через приватного нотаріуса КМНО Лазарєву Л.І., мова йде про зобов`язання за договором позики від 16 вересня 2013 року.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що зобов`язання ОСОБА_2 за розпискою від 13 липня 2015 року пов`язані з первісним зобов`язанням за договором позики від 16 вересня 2013 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13 липня 2015 року у розмірі 2789760 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п.п. "в" п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Враховуючи викладене, з позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь відповідача ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 12000 грн.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року скасувати в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою від 13 липня 2015 року у розмірі 2789760 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн. і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 12000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 21 березня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус