Справа № 749/1305/23
Номер провадження 2/749/19/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2024 р. м.Сновськ

Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шаповал З.О.

з участю секретаря Мирошниченко А.М.

згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, цивільну справу №749/1305/23 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

04.12.2023 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 10516, 27 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем було укладено кредитний договір № . Позивач набув права вимоги за вказаним договором. За доводами позивача заборгованість за договором становить 10516, 27 грн.

Ухвалою судді справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, відповідно до ст. 274 ЦПК України, без повідомлення сторін.

Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Зокрема відповідач повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання та згідно п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається таким, що отримав 19.01.2024 р. ухвалу Щорського районного суду Чернігівської області від 18.12.2023 р. з позовом та додатками.

Заперечення проти такого розгляду справи від відповідача у встановлений строк не отримано.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач не скористався у встановлені строки правом на подання відзиву.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК ЦРФ» 14.01.2020 р. було укладено кредитний договір № , яким зокрема у п. 1.2 передбачено, що кредит надається в сумі 7735 грн. У п. 1 Р. 2 договору передбачено, що всі інші умови договору викладені у паспорті кредиту та в умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦРФ» редакція від 18.09.2019 р., які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦРФ» та з якими позичальник ознайомився до укладення цього договору та до яких позичальник приєднується підписавши цей договір (а. с. 5).

Також позивачем надано паспорт кредиту від ТОВ «ФК ЦФР» № 4475660, в якому крім суми кредиту визначено процентні ставки: при наданні кредиту 1, 50 %, 40 грн/міс від суми кредиту, щомісячні проценти - 3, 99 від суми кредиту, річні проценти загальні - 0, 01 від суми боргу за договором, порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів), наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за кредитним договором (а. с. 6-7) та заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК ЦФР» (а. с. 8).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 14.01.2020 р. загальна сума заборгованості за договором становить 10516, 27 грн та складається із: залишку заборгованості по основному боргу - 5895, 28 грн, залишку заборгованості по процентам - 0, 35 грн, залишок заборгованості по комісії - 4720, 64 грн (а. с. 12).

На підтвердження позовних вимог позивачем було надано копії повідомлення про відступлення прав вимоги від 14.01.2020 р. (а. с. 9), договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. (а. с. 13), договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р. (а. с. 15), акту прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р. (а. с. 18), витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р. (а. с. 19).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 463/7127/22 зазначив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Верховний Суд у постанові від 11 січня 2024 року у справі № 278/488/22 зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 757/30128/20-ц звернув увагу, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Як вбачається із п. 1 кредитного договору № , укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК ЦРФ» 14.01.2020 р., вказаним договором передбачено обов`язок кредитодавця надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором.

Між тим, позивачем не надано доказів перерахування ТОВ «ФК ЦРФ» грошових коштів за вищевказаним кредитним договором.

Як вбачається із договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, вказаний договір було укладено 07.10.2016 р., натомість кредитний договір № - 14.01.2020 р.

За змістом п. 2.2 договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у додатку 1 до цього договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього договору.

У той же час, позивачем не надано реєстру прав вимог або витягу з нього на підтвердження того, що за договором про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. право вимоги за кредитним договором № від 14.01.2020 р. перейшло від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «ТАСКОМБАНК».

При цьому, суд зауважує, що згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, надана позивачем копія повідомлення про відступлення прав вимог від 14.01.2020 р. про те, що вимоги за кредитним договором № від 14.01.2020 р. будуть відступлені на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. не може бути підтвердженням того, що право вимоги дійсно було відступлено, без надання позивачем доказів дотримання визначеного у договорі про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. порядку такого відступлення.

Крім того, за змістом пунктів 9.1, 9.2, 9.3, 9.4 договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. сторони визначили строк дії цього договору в один рік з можливістю його пролонгації на наступний календарний рік.

Між тим, ані зі змісту позовної заяви, ані зі змісту наданих позивачем доказів не вбачається, що станом на 14.01.2020 р. діяв (був пролонгований) договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. Такими доказами могли би бути, зокрема, але не виключно, докази про те, що сторони продовжували виконання обов`язків за цим договором, наприклад, копії реєстру прав вимог або витягу з нього на підтвердження того, що за договором про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 р. право вимоги за кредитним договором № від 14.01.2020 р. перейшло від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «ТАСКОМБАНК».

Таким чином, позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами виконання кредитодавцем обов`язку за кредитним договором № від 14.01.2020 р. щодо перерахування коштів відповідачу, а також того, що право вимоги від ТОВ «ФК «ЦФР» перейшло до ПАТ «ТАСКОМБАНК».

У зв`язку із цим надані позивачем копії договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р., акту прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р., витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р., не можуть бути визнані судом достовірними доказами того, що позивач набув права вимоги за спірним кредитним договором, оскільки наявність відповідних прав вимог у АТ «ТАСКОМБАНК» станом на момент укладення договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р матеріалами справи не підтверджується.

Додатково суд вважає за доцільне звернути увагу, що у копії витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № НІ/11/7-Ф від 02.12.2022 р. містяться відомості: сума заборгованості за відсотками - 0, 35 грн, сума заборгованості за щомісячними процентами - 4720, 64 грн.

У той же час, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 14.01.2020 р. загальна сума заборгованості за договором становить 10516, 27 грн та складається із: залишку заборгованості по основному боргу - 5895, 28 грн, залишку заборгованості по процентам - 0, 35 грн, залишок заборгованості по комісії - 4720, 64 грн.

При цьому, з наданих позивачем доказів не вбачається, що сторони під час укладення кредитного договору узгоджували будь які виплати комісії, її розмір, порядок нарахування.

Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з 02.12.2022 р. по 31.10.2023 р. містить однакові значення у кожний період часу щодо загальної суми боргу, залишку заборгованості по основному боргу, залишку заборгованості по процентам, залишку заборгованості по комісії, тобто взагалі не відображає процес формування вказаних нарахованих сум за період з моменту укладення кредитного договору - 14.01.2020, до 31.10.2023 р., що позбавляє суд можливості з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено обґрунтованість його вимог до позивача, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 207, 526, 625, 626, 628, 638, 1046, 1048, 1049, 1077, 1078 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду у зазначений вище строк.

Суддя З.О.Шаповал