КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року у справі за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь університету суму завданої майнової шкоди у розмірі 151 307 грн. 00 коп. та суму судового збору у розмірі 2 269 грн. 61 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 25.10.2012 року за № 704-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури факультету соціології університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням на спеціальність 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» з 01.11.2012 року.

На виконання вимог п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року за № 309, між аспірантом ОСОБА_1 та КНУ ім. Т.Г. Шевченка було укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення, від 01.11.2012 року № 456.

При цьому, відповідно до умов вказаної Угоди ОСОБА_1 зобов'язався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконати індивідуальний план роботи; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу підготовки та атестації науково-педагогічних працівників індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; відпрацювати не менше трьох років в Інституті соціології Національної академії наук України.

Разом з тим, на підставі рішення кафедри та у зв'язку із невиконанням індивідуального навчального плану, вченою радою факультету соціології КНУ ім. Т.Г. Шевченка (протокол № 9 від 22.04.2015 року) прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 , аспіранта факультету соціології третього року навчання без відриву від виробництва.

Наказом ректора від 25.05.2015 року за № 293-34 ОСОБА_1 , аспіранта ІІІ року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.03 - соціальні структури та соціальні відносини) відраховано 28.04.2015 року зі складу аспірантів факультету соціології у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

У свою чергу, згідно з паспортами бюджетної програми на 2012-2015 роки вартість підготовки відповідача склала: 2 місяці 2012 року - 7923 грн. 00 коп.; 2013 рік - 58 307 грн. 30 коп.; 2014 рік - 62 107 грн. 60 коп., 4 місяці 2015 року - 22 969 грн. 20 коп., а всього 151 307 грн. 00 коп.

За вказаних обставин, а також посилаючись на Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року за № 309, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КНУ ім. Т.Г. Шевченка матеріальну шкоду у розмірі 151 307 грн. 00 коп. та 2 269 грн. 61 коп. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за Угодою про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від 01.11.2012 року № 456 та його було відраховано зі складу аспірантів відповідним наказом ректора університету, а отже наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 151 307 грн. 00 коп., що є вартістю підготовки відповідача з розрахунку на одного аспіранта згідно з паспортами бюджетної програми на 2012-2015 роки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2020 року (а.с. 119, 120).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне дослідження обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскаржуване рішення було прийнято з порушенням вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.

При цьому, наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення містять не його підпис щодо отримання судової кореспонденції, адже за адресою реєстрації він не проживає протягом багатьох років.

Також, вказує на те, що позов було подано позивачем з пропуском строку позовної давності для такого звернення.

Крім того, зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт передання Вченою радою Університету вченій раді факультету соціології повноважень по відрахуванню аспірантів, а наявні у матеріалах справи протокол вченої ради факультету та наказ проректора з наукової роботи про відрахування не містить будь-якого посилання про невиконання відповідачем індивідуального плану без поважних причин (т. 2, а.с. 1-11).

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 25.10.2012 року за № 704-34 ОСОБА_1 зараховано до аспірантури факультету соціології університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням на спеціальність 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» з 01.11.2012 року.

01.11.2012 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 було укладено Угоду про підготовку аспіранта який навчався в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення № 456, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконати індивідуальний план роботи; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу підготовки та атестації науково-педагогічних працівників індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; відпрацювати не менше трьох років в Інституті соціології Національної академії наук України.

На підставі рішення кафедри та у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану, вченою радою факультету соціології КНУ ім. Т.Г. Шевченка (протокол № 9 від 22.04.2015 року) прийнято рішення про відрахування ОСОБА_1 , аспіранта факультету соціології третього року навчання без відриву від виробництва.

Наказом ректора від 25.05.2015 року за № 293-34 ОСОБА_1 , аспіранта ІІІ року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 22.00.03 - соціальні структури та соціальні відносини) відраховано 28.04.2015 року зі складу аспірантів факультету соціології у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

Згідно з паспортами бюджетної програми позивача на 2011-2015 роки середня вартість підготовки 1 аспіранта становила: у 2012 році - 47 538 грн. 20 коп., у 2013 році - 58 307 грн. 30 коп., у 2014 році - 62 107 грн. 60 коп., у 2015 році - 68 907 грн. 40 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у відповідності до вимог Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року за № 309, відповідач повинен відшкодувати вартість завданої майнової шкоди, яка згідно з паспортами бюджетної програми на 2012-2015 роки становить 151 307 грн. 00 коп.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року № 309 затверджено Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів (далі - Положення).

Відповідно до п. 17 Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якого визначена Постановою від 01.03.1999 року № 309.

Згідно з пп. 4 п. 16 Положення, аспірант або докторант зобов`язаний виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Відповідно до п. 22 Положення, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

У відповідності до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до пп. 6 п. 6.15 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка в Університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до Статуту, Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів).

Як передбачено п. 9.3 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, фінансування Університету здійснюється за рахунок бюджетних коштів, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету. Напрями використання бюджетних коштів, що спрямовуються на досягнення мети та забезпечують виконання завдань університету, визначаються паспортом бюджетної програми, який щорічно затверджується у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 29.12.2002 року № 1098 «Про паспорти бюджетних програм». Паспортом бюджетної програми Університету, що затверджується спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Міністерства фінансів України щорічно, визначаються середні витрати на підготовку 1 аспіранта, який навчається з відривом від виробництва, у поточному році.

В силу вимог ч. 1 ст. 526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, встановивши, що відповідач, усупереч укладеній між сторонами угоді про підготовку аспірантів за рахунок державного бюджету замовлення, не виконав індивідуального плату без поважних причин, у результаті чого його було відраховано з аспірантури, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 151 307 грн. 00 коп., що є вартістю підготовки відповідача з розрахунку на одного аспіранта, згідно паспортів бюджетної програми на 2012-2015 роки та відповідачем не спростовано.

Посилання відповідача на порушення порядку його відрахування з аспірантури Університету колегією суддів оцінюється критично, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не заперечує факт відрахування з аспірантури та не оскаржував у будь-який спосіб неправомірність таких дій позивача.

Твердження апелянта про те, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим він, зокрема, був позбавлений можливості зробити заяву про застосування строків позовної давності, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що судом першої інстанції у порядку, визначеному процесуальним законом була здійснена перевірка зареєстрованого місця проживання відповідача, на вказану адресу була направлена судова кореспонденція, яку відповідач отримав особисто.

Належних доказів того, що підпис, який міститься у зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення, належить не відповідачу, останнім до суду першої інстанції не надано.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Доводи апеляційної скарги про застосування строку позовної давності є безпідставні з огляду на таке.

Позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас застосувати її суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ст. 267 ЦК України).

Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Водночас, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Тому, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Більше того, якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц.

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач повідомлявся про розгляд цієї справи у суді першої інстанції, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 55, 76) в зв`язку з чим підстави для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: