Справа № 727/9273/23
Провадження № 2/715/34/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року селище Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретар судового засідання Затолошна Р.В.

часники процесу:

представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребовування майна, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником автомобіля марки «TOYOTA CAMRI», державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 7341/2020/2315244 від 26.11.2020 року. Зазначає, що вказаний автомобіль є її особистою власністю, так як був нею придбаний до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Крім того, посилається на те, що їй на праві особистої власності належить гараж № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що 17.03.2021 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. Під час перебування в шлюбі дозволяла відповідачу користуватися її автомобілем. Також посилається на те, що в січні 2023 року вона з ним розірвала шлюб. Після розірвання шлюбу останній продовжує користуватися її майном та не повертає його, тому просить суд витребувати у відповідача ОСОБА_3 майно, що належить їй на праві особистої власності, зокрема, автомобіль марки «TOYOTA CAMRI» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » та гараж № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що майно по зокрема, автомобіль марки «TOYOTA CAMRI» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » та гараж № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 , яке просить у нього витребувати позивачка є їх спільною сумісною власністю, так як було набуте ними за час їх спільного проживання.

При цьому, посилався на те, що спірне майно попередньо належало його матері ОСОБА_6 , яке вона безоплатно переписала на позивачку в якості весільного подарунку. Також вказував на те, що він з позивачкою ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року, у них є спільні діти ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що шлюб зареєстрували тільки 17.03.2021 року.

Зважаючи на викладене, просив суд встановити факт проживання однією сім`єю його з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу у період з 2009 року по березень 2021 року, а також просив суд визнати майно зокрема, автомобіль марки «TOYOTA CAMRI» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » та гараж № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного майна.

ОСОБА_5 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому, посилалася на те, що вона з 2009 року зустрічалися з відповідачем і невдовзі вона завагітніла та переїхала жити до його квартири. Після народження доньки ОСОБА_10 у лютому 2010 року вона дізналася, що відповідач одружений. Зазначала, що останній обіцяв, що розлучиться із дружиною, однак, не поспішав. У серпні 2012 року у них народився син ОСОБА_11 . Також вказувала на те, що під час проживання в квартирі відповідача вона не вела з ним спільного господарства, не мала спільного бюджету, не мала взаємних прав по відношенню один до одного. Зазначала, що вони спілкувалися виключно в інтересах дітей, не афішуючи, що ОСОБА_12 має іншу родину.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала повністю просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позові. Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнала, просила суд відмовити за безпідставністю.

Представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позов їх довірительки підтримала повністю, просили суд його задовольнити, при цьому посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний позов не визнали просили суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Поданий зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у ньому.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом встановлено, 17 березня 2021 року між сторонами зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці 17.01.2023 року. Сторони є батьками дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали разом з 2009 року в квартирі по АДРЕСА_2 . Зокрема, дані обставини судом встановлено із довідки ЖБК № 87 від 04.09.2023 року та показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які в судовому засіданні вказували, що сторони з 2009 року проживали разом, вели спільне господарство, проводили дозвілля, завжди були разом як чоловік і дружина. Крім того на фотознімках, що є в матеріалах справи зображені разом позивач та відповідач зі своїми дітьми та з них вбачається, що вони спільно проводили відпочинок, святкування, тощо у спірний період.

При цьому квартира по АДРЕСА_2 є власністю ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.11.2020 року, укладеного між ним та його матір`ю ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 до 03.10.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .

Отже, посилання позивача на те, що він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у період із 2009 року до 03.10.2020 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній його шлюб з ОСОБА_15 був розірваний лише у жовтні 2020 року, а тому в період його проживання разом із позивачкою ОСОБА_5 , до його офіційного розірвання попереднього шлюбу, майнові права сторін не можуть регулюватися відповідно до вимог ст. 74 СК України.

Тобто, судом встановлено, що сторони, зокрема, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, в розумінні ст. 74 СК України з 04.10.2020 року до офіційної реєстрації між ними шлюбу 17.03.2021 року, оскільки впродовж указаного періоду вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, встановлено, що спірний автомобіль марки «TOYOTA CAMRI» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » був придбаний позивачкою ОСОБА_5 26.11.2020 року на підставі договору купівлі продажу, укладеного між нею та матір`ю відповідача - ОСОБА_6 , в період проживання позивачки ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Атому, вказане спірне мано в силу вимог ст. 60, 61, 63, 74 СК України є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_5 та відповідачу ОСОБА_3 належить по 1/2 частки автомобіля марки «TOYOTA CAMRI» державний реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », а тому ,зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на вказане майно слід задовольнити, при цьому у задоволенні вимоги первісного позову про витребовування вказаного майна у відповідача ОСОБА_3 слід відмовити.

Вирішуючи вимоги первісного позову про витребовування гаража № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 та вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання вказаного гаража № НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку вказаного майна, суд виходить із наступного.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_5 07 серпня 2023 року отримала ордер № 375 на гараж по АДРЕСА_3 . Крім того, згідно даних бухгалтерського обліку вказаний гараж з 08 листопада 2019 року зареєстровано за позивачкою ОСОБА_5 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_16 ), що підтверджується інформацією наданою ТОВ власників індивідуальних гаражів № 2, наданої на запит адвоката.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуг, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За змістом частини 1 статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

За вимогами частини 1, 2 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Як вбачається із технічного паспорту на гараж № НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 будівля гаражу, містить конструктивні елементи фундамент бетон, стіни цегляні, покрівля - шифер. А тому, вказане майно відповідає ознакам нерухомої речі.

За змістом частини 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України "Про кооперацію" визначено, що обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та /або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.

На підставі частини 1, 2 статті 19-1 Закону України "Про кооперацію" член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_5 не зареєструвала право власності на спірний об`єкт. Отже, спірний гараж не набув статусу нерухомого майна, як об`єкта цивільного права.

У справі «Копеський проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року (заява № 44912/98) Європейський суд з прав людини зазначає, що «майном» може бути як «наявне майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія, та мають ґрунтуватися, зокрема, на законодавчому положенні (пункт 52 рішення).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка маючи ордер на гараж, в подальшому може зареєструвати за собою право власності на спірний об`єкт, має охоронюваний законом інтерес або легітимне очікування, яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним благом, тому вона як особа, за якою було закріплено спірний гараж, є такою, що має право на звернення до суду з вимогами, що стосуються майна, зокрема на усунення перешкод в користуванні таким майном. А тому, суд вважає, що відповідачу ОСОБА_3 слід усунути перешкоди у користуванні майном та зобов`язати повернути позивачу ОСОБА_5 , як законному володільцю, ключі від гаража. Однак, у витребовуванні вказаного майна слід відмовити, оскільки із віндикаційним позовом до суду може звернутися власник майна, а як вже зазначалося вище позивачка належним чином не зареєструвала за собою право власності на спірне майно.

При цьому, слід зазначити, що вимоги зустрічного позову про визнання спірного гаражу спільним майном подружжя та його поділ задоволенню не підлягають, оскільки позивачка набула право на гараж згідно бухгалтерських документів 08.11.2019 року, тобто в період перебування відповідача ОСОБА_3 в попередньому шлюбі, ордер видано 07.08.2023 року після розірвання шлюбу із позивакою ОСОБА_5 , а саме не в період їх спільного проживання однією сім`єю. Також слід зауважити, що навіть за умови набуття права на гараж в період їх спільного проживання за відсутності правовстановлюючих документів на право власності на вказане майно, виключало б визнання його спільним майном подружжя та його поділ.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного мана спільною сумісною власністю подружжя, суд виходить із наступного.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2024 року у справі N 523/14489/15-ц, висловила свою позицію, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

З огляду на викладене суд вважає, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у даній справі є помилковими, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4-13,19,76-81,89,206,259,263-265 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_5 про витребовування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , що проживає АДРЕСА_2 передати ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , що проживає по АДРЕСА_4 ключі від гаражного приміщення № НОМЕР_2 , який знаходиться в Товаристві власників індивідуальних гаражів АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/2 частку автомобіля марки TOYOTA CAMRI н/з НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору, № двигуна НОМЕР_6 , № кузова НОМЕР_7 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення виготовлено 22.03.2024 року

Суддя