Справа № 539/4854/23
Провадження № 2/539/76/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Просіної Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ларькіної Г.Ю.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Власової С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності та просить визнати будинок АДРЕСА_1 загальною площею 66, 3 м. кв. спільним майном подружжя та здійснити розподіл спірного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Свої вимоги мотивує тим, що 15 липня 2000 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відділом запису актів цивільного стану Мокиївською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області був зареєстрований шлюб. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У період перебування в шлюбі з відповідачем сторонами був придбаний за спільні кошти будинок за адресою АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі продажу від 16.09.2005 року вчинений приватним нотаріусом Ставицькою Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3319, власником якого значиться відповідач ОСОБА_2 . Оскільки позивач з відповідачем не можуть порозумітись щодо спільного майна, яке придбали в шлюбі, та для запобігання в подальшому непорозумінь виникла необхідність в розподілі будинку. Майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищевказане майно, в порядку поділу, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернулася з даним позовом до суду.

21.11.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідач позов не визнає та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З часу припинення шлюбних відносин пройшло майже п`ять років, за цей час позивачка не скористалася своїм правом подати позов про розподіл майна. Вважає, що позивачка пропустила строки позовної давності щодо пред`явлення вимог стосовно визнання будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частку, оскільки з часу виникнення у неї права вимоги про поділ майна минуло більше трьох років. У зв`язку з чим, просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

27.11.2023 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, який обґрунтований тим, що позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна, оскільки ще до розірвання шлюбу їй було відомо про наявність будинку придбаного в період шлюбу. Доказом, що підтверджує порушення позивачкою строків на звернення до суду із позовною заявою про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності, є рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2019 року у справі №539/1146/19 про розірвання шлюбу, в якому встановлено, що сім`я перестала існувати з грудня 2018 року.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Позивач ОСОБА_1 11 січня 2024 року в судовому засіданні пояснила, що про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідалася у листопаді 2021 року, коли після спільної з відповідачем консультації у адвоката, вийшовши зрозуміла, що відповідач не має наміру добровільно вирішувати питання з спільним майном, а саме з будинком, частку якого вона хотіла переоформити їх спільному сину. Відповідач її повідомив, що він займатися цим не буде. В подальшому нею почався збір документів, оскільки вона мала безперешкодний доступ до будинку, вона взяла документи на будинок, та віднесла їх до бюро оцінки, але зв`язку з фінансовим положенням та повномасштабним вторгненням рф, вона так і не закінчила готувати документи до суду.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засідання заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позовних вимог, окрім того просили задовільнити заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Мокиївською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 15 липня 2000 року був зареєстрований шлюб, актовий запис №03.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02.07.2019 року шлюб, зареєстрований 15 липня 2000 року Мокиївською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області, актовий запис №03 розірвано (а.с.12-14).

За час шлюбу подружжям 16 вересня 2005 року було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок з побудовами, що розташований по АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу уклали на ім`я ОСОБА_2 відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8423764 від 22.09.2005, будинок за адресою АДРЕСА_1 , власником зареєстровано ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу /ВСМ 782938/16.09.2005/ Приватним нотаріусом Савицька Л.Г. Лубенського міського нотаріального округу. Зареєстровано в реєстрі №3319 (а.с. 16).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Таким чином, на підставі викладеного суд вважає, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який придбано 16 вересня 2005 року згідно договору купівлі продажу ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, відтак кожний з них має право на 1/2 його частину.

Суд не вбачає підстав для застосування до вимог позивача ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_2 строку позовної давності з огляду на наступне.

Ст. 256, 257, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_1 в своїх поясненнях посилається на те, що про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідалася у листопаді 2021 року, коли після спільної з відповідачем консультації у адвоката остаточно зрозуміла, що відповідач не має наміру переоформлювати частину її будинку на сина та таким чином здійснити поділ їх будинку, виділивши їй 1/2 частину будинку, яку в подальшому вона планувала переписати на їх спільного сина, що в подальшому призвело її звернення до ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім» для оцінки майна від 26.11.2021 року (а.с.21).

Крім того з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наданих в судовому засіданні ними не заперечувалося право іншого на частку у спільному майні, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не перешкоджав ОСОБА_1 користуватися таким майном.

Таким чином, враховуючи, що і після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ними не заперечувалося право іншого на частку у спільному майні, ОСОБА_2 не перешкоджав ОСОБА_1 користуватися таким майном, а ОСОБА_1 про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідалася лише у листопаді 2021 року, вимоги чинного законодавства про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного із подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено строк на звернення до суду із даним позовом, а тому відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.05.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. 60, 69-71 СК України, суд

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати будинок АДРЕСА_1 загальною площею 66, 3 м.кв. спільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2590 грн 02 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення складено 19 січня 2024 року.

Суддя Я.В. Просіна