Справа № 495/2162/21
№ провадження 2/495/340/2024
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

10 січня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Мельник Ю.В.,

справа № 495/2162/21,

особисто позивача ОСОБА_1 ,

особисто відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 30.03.2021 року звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу на загальну суму 15980 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить 446951,012 грн. та судові витрати.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.11.2018 між ним та відповідачами у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 4050 доларів США, яку боржники зобов`язались повернути в строк не пізніше 20.09.2019 року в повному обсязі.

Далі, 20.01.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 8250 доларів США, яку зобов`язались повернути 20.09.2019 року.

Згодом, 22.02.2019 року, за ствердженням позивача, відповідач ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти у розмірі 2500 доларів США із зобов`язанням їх повернення до 20.09.2019 року.

Також, 13.03.2019 року ОСОБА_2 знов позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1180 доларів США та зобов`язався їх повернути до 15.08.2019 року.

Позивач зауважує, що усі боргові розписки відповідач написав власноручно та скріпив особистим підписом.

Загальна сума по борговим документам становить 15 980 доларів США.

Позивач вказує, що термін, зазначений ним у договорах позики/розписці/ вийшов.

Він неодноразово звертався з вимогою повернути позичені кошти до відповідача, але станом на день звернення до суду з відповідним позовом, борг відповідачем повернуто так і не було.

За вказаних вище обставин, ОСОБА_4 і звернувся до суду з даним позовом.

Не погодившись з доводами та заявленими вимогами позивача, від відповідача 27.09.2021 року надійшов письмовий відзив, згідно якого стверджує, що повністю не погоджується з позовом ОСОБА_1 , вважає його необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, надаючи оцінку кожній розписці, яку позивач приєднав в якості обґрунтування своїх вимог, вказує, що вони не відповідають вимогам чинного законодавства, складені без ідентифікації даних сторін, не свідчать про правову природу боргу.

Посилаючись на правові позиції Верховних Судів України, наполягав, що жодні з наданих так званих «розписок» не містять умови отримання позичальником в борг грошей, повне найменування кредитора, боржника, з таких «листків» не можна встановити дійсного змісту та достовірності документа.

Тож, за викладених підстав просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

11.10.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де позивач наполягає, що усі розписки мають чітку та однозначну інформацію: дата правочину, сума позики, дата повернення, підпис боржника, написані власноручно.

На його думку, зазначені елементи дають безсумнівні підстави вважати, що між сторонами укладено саме договори позики.

Зауважує, що договірні стосунки між сторонами є реальними, що випливає з наступного: факт отримання коштів підтверджено розписками; розписка, незважаючи на якому папері написана, є формою договору позики, сума позики вказана чітко та є зрозумілою, дата повернення зазначена у розписках, сплила та борг є неповернутим, строк позовної давності не сплив.

За твердженням позивача, посилання відповідача на те, що форма та зміст розписок не відповідає вимогам правочинів позики, є лише спробою та намаганням уникнути юридичної відповідальності від неповернення боргу, а тому просить суд повністю задовольнити його вимоги.

13 грудня 2022 року від ОСОБА_3 до суду наданий відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого зазначає, що розписку датовану 20 листопада 2018 року вона не писала і не підписувала.

Категорично заперечує факт укладання з нею договору позики, при укладанні якого вона не була присутня і згоду на укладання якого вона не надавала чоловікові. Гроші не отримувала і не бачила їх.

Від свого чоловіка вона дізналася, що станом на час звернення позивача із позовом до суду її чоловік повернув борг позивачу роботою, обробляючи з використанням своєї сільськогосподарської техніки земельну ділянку, яку позивач орендував в дядька чоловіка ОСОБА_5 ..

Просить суд в задоволені позовних вимог відмовити, оскільки відсутні правові підстави для його задоволення.

Відповідач до суду в якості доказів повернення коштів товаром надав копії аркушів, відповідно до яких містяться: « ОСОБА_6 , на 05.08.2020 посчитано затрати по пшениці + ріпак 5438$ + 7839$+13277$ долг 15900$ - 13277$ = 2623$».

Від позивача до суду надійшло клопотання про визнання доказів неналежними (недопустимими), відповідно до якого просить суд визнати недопустимим доказом надані ОСОБА_2 інформації/документ на аркуші щоденника із рукописним текстом: « ОСОБА_6 , на 05.08.2020 посчитано затрати по пшениці + ріпак 5438$ + 7839$+13277$ долг 15900$ - 13277$ = 2623$» та повернути відповідачу, зазначивши, що вказаний документ містить якісь розрахунки, записані невідомою особою та присвячені затратам на пшеницю та ріпак.

Звертає увагу, що в даному провадженні предметом позову є стягнення боргу за договором розписки.

Наданий документ не містить підпису особи, яка його складає, не має прив`язки до спірних відносин.

Вказаний документ містить прізвище позивача, але яке він має відношення до цього документу не відомо.

Крім того, аркуш документу взято з щоденника, який за даними календаря у нижчій частині аркуша відповідає календарю за 2023 рік, тому не відомо чому саме ведуться підрахунки 2020 року у щоденнику за 2023 рік.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2021, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі. Призначено підготовче судове засідання на 29.04.2021 о 08-50 год.

08.04.2021 року постановлено ухвалу про витребування доказів, якою витребувано у ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оригінали розписок від 20.11.2018 року; 20.01.2019 року; 22.02.2019 року; 13.03.2019 року, для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені.

Відповідач з позовними вимогами не погодився, зазначаючи, що борг ним повернуто у повному обсязі, однак підтверджень цього не має.

В подальшому зазначив, що борг повертав товаром та надав до матеріалів справи копії аркушів, вважає що це є доказом повернення коштів товаром, просить суд в задоволені позову відмовити.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 20 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали письмову розписку, яку підписано лише ОСОБА_2 .

Так, за умовами даної розписки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли в борг у ОСОБА_6 чотири тисячі п`ятдесят доларів США, які зобов`язались повернути не пізніше 20.09.2019 року.

Надалі, 20.01.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали розписку, за умовами якої вбачається, що взяли у борг у ОСОБА_6 вісім тисяч двісті п`ятдесят доларів США .

Зобов`язались повернути не пізніше 20.09.2019 року.

Розписка підписана лише одним позичальником ОСОБА_2 .

13.03.2019 року ОСОБА_2 склав розписку, яку власноручно підписав.

Так, за умовами даної розписки, він позичив у ОСОБА_6 тисячу сто вісімдесят доларів США, які зобов`язався повернути 15.08.2019 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 22.02.2019 року було складено ОСОБА_2 розписку, за умовами якої він взяв в борг у ОСОБА_1 дві тисячі п`ятсот доларів США, які зобов`язався повернути 20.09.2019 року

Суть позову зводиться до того, що між сторонами склались правовідносини позики, за зобов`язаннями яких строк виконання настав.

Нормативне обґрунтування

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові ВСУ від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, суд вказав про наступне: За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Вказане також узгоджується з правовими позиціями ВСУ від 08.10.2020 року у справі № 194/1126/18 та від 11.06.2021 у справі № 753/11670/17

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Судом встановлено, що як на підставу укладення між сторонами договору позики, позивач посилався на письмові розписки від 20.11.2018 року, 20.01.2019 року, 22.02.2019 року та 13.03.2019 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі, судом встановлено, що вони містить усі необхідні умови: дату правочину, суму позики, дату повернення, підписи боржника, написані власноручно.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником невиконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику не повернуті, враховано встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину.

Суд не погоджується з ствердженнями відповідача про повернення ним зазначених в розписках суму боргу, оскільки належних та допустимих доказів на виконання зобов`язань ним до суду не надано.

Надані ним на підтвердження сплати боргу копії аркушів, відповідно до яких містяться: « ОСОБА_6 , на 05.08.2020 посчитано затрати по пшениці + ріпак 5438$ + 7839$+13277$ долг 15900$ - 13277$ = 2623$» не приймаються судом як належний та допустимий доказ виплати боргу за борговими розписками, оскільки вказаний документ не містить підпису особи, яка його склала, зазначені затрати на пшеницю та ріпак, та не мають прив`язки до спірних правовідносин.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Позивач довів обґрунтованість своїх вимог, в той час як відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень.

Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що відповідачем власноручно були підписані розписки про отримання ним у борг /позику/ від позивача грошових коштів, враховуючи наявність обов`язкового зазначення дати її повернення та моменту отримання, суд виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, вбачає справжню правову природу укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, а отже приходить висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача боргу.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 4474 грн також підлягають задоволенню.

Стосовно витрат на правову допомогу, судом встановлене наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане кореспондується з позицією ВСУ, викладеною у постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

У даній конкретній цивільній справі, що розглядається, позивачем на підтвердження обґрунтованості позову у частині стягнення витрат на правничу допомогу не надано жодного належного та допустимого доказу, а саме відсутній договір між ним та правозахисником, укладений у встановленому законом порядку, детальний опис робіт, акт прийому передачі наданих послуг та квитанції про сплату послуг адвоката, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 524,533,536,625,638,1046,1047-1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК УКРАЇНИ, суд,

УХВАЛ И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу на загальну суму в розмірі 15980 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить (за офіційним курсом НБУ) 446 951, 012 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4474 грн.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат пов`язаних з наданням правової правничої допомоги у сумі 1000 грн відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 19 січня 2024 року.

С У Д Д Я :