ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 206/2616/21

провадження № 61-13665св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року у складі судді Малихіної В. В. та постанову Дніпровськогоапеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року Дніпровська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаря М. О., треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання недійсними іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності та визнання спадщини відумерлою.

Позов мотивований тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Дніпровській міській раді стало відомо, що 05 лютого 2021 року укладений іпотечний договір № 44 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якого, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, виданого Дніпропетровською облспоживспілкою згідно з розпорядженням № 82. Право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 306п-69.

12 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 52, відповідно до якого ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 приймає в особисту приватну власність за вартістю та на умовах, визначених у договорі, квартиру АДРЕСА_1 .

05 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округуБондарем М. О. внесений запис про державну реєстрацію договору іпотеки № 44, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56488024 від 05 лютого 2021року, номер запису про іпотеку 40431768.

12 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округуБондарем М. О. внесений запис про державну реєстрацію договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021 року.

Відповідно до листа КП ДМБТІ ДМР № 253 від 13 січня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, виданого Дніпропетровською облспоживспілкою згідно з розпорядженням № 82. Право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 306п-69.

Згідно з листом КП ДМБТІ ДМР № 2876 від 16 березня 2021 року та свідоцтвом про право власності на житло від 26 листопада 1996 року квартира АДРЕСА_1 не зареєстрована за ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_2 не була власником спірної квартири та уклала з ОСОБА_1 договір іпотеки, а в подальшому - договір про задоволення вимог іпотекодержателя незаконним шляхом.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкоємців за законом або за заповітом немає, тому спірне майно має бути визнано відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

На момент звернення до суду квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2021 року.

З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив:

визнати недійсними іпотечний договір № 44 від 05 лютого 2021 року, укладений між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_1 та договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021 року, укладений між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_1 , за яким до іпотекодержателя перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу № 69 від 16 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 ;

припинити право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності:

за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 40527371 від 12 лютого 2021 року, внесений правним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 40582883 від 16 лютого 2021 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

визнати відумерлою спадщину, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

передати квартиру АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року вилучено з числа відповідачів по справі приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондара М. О. та залучено його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Заочним рішенням Самарського районного суду від 19 листопада 2021 року позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про визнання недійсним іпотечного договору, про визнання недійсним договору про задоволення іпотекодержателя, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності та про визнання спадщини відумерлою задоволено.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі № 202/2616/21 задоволено, заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2021 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору, про визнання недійсним договору про задоволення іпотекодержателя, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності та про визнання спадщини відумерлою задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір № 44 від 05 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 69 від 16 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Припинено право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 ,та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності:

за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 40527371 від 12 лютого 2021 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округ Бондарем М. О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 40582883 від 16 лютого 2021 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округ Бондарем М. О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Визнано відумерлою спадщину, що складається з квартири АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та передано її у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкоємці відсутні, тому необхідно визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 ;

відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року, виданого Дніпропетровською облспоживспілкою на підставі розпорядження № 82, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР у реєстрову книгу № 306п за реєстровим № 69, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

для реєстрації іпотечного договору № 44 від 05 лютого 2021 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021 року ОСОБА_2 надано приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. свідоцтво про право власності на житло, в якому міститься інформація, яка не підтверджена КП «ДМБТІ» ДОР;

згідно із відповіддю Державної прикордонної служби України, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 21 березня 2018 року по 21 березня 2023 року громадянкою росії ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в базі даних не виявлено;

отже, іпотечний договір № 44 від 05 липня 2021 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021 року підлягають визнанню судом недійсними;

з огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) єдиного можливого власника - Дніпровської міської ради, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Відповідно до статуту Дніпровської міської ради вона є повноважним представником територіальної громади м. Дніпра. З урахуванням викладеного, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Дніпровська міська рада як розпорядник майна територіальної громади м. Дніпра. Незаконне вибуття поза волею власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , порушує майнові інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатись та здійснювати державний контроль за використанням спырногооб`єкта нерухомості;

право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 16 лютого 2021 року № 69, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., перейшло до ОСОБА_3 . Тому спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_3 на підставі статті З88 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що належними письмовими доказами не підтверджено, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірне майно в порядку спадкування і що вона вжила заходів, направлених на прийняття такого майна, чи здійснила належне оформлення і державну реєстрацію такого права;

позивачем підтверджено, що на момент смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 жодних інших осіб з ними не проживало. Після ОСОБА_6 і ОСОБА_4 залишилися заповіти на ОСОБА_2 , яка хоч і звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак, за відсутності оформленого права спадкодавців щодо спадкового майна, їй було відмовлено в спадкуванні. До складу спадщини не може входити право власності на нерухоме майно за тієї умови, що спадкодавець не дотримався процедури набуття права власності і не здійснив державну реєстрації такого права;

ОСОБА_2 мала можливість реалізувати свої спадкові права в будь-який спосіб, зокрема, шляхом визнання за нею прав як особи, на яку складено заповіт, і набуття права власності на спірне майно, після чого її права як власника підлягали захисту, однак, своє право вона не реалізувала;

суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідні заповіти і заяви ОСОБА_2 щодо спадкування спірного майна не є підтвердженням того, що ОСОБА_2 реалізувала свої спадкові права, не є правовстановлюючими документами щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

подання ОСОБА_2 до нотаріальної контори заяв про прийняття спадкового майна, за відсутності виготовленої технічної документації і правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно, можна вважати складовими процедури оформлення права власності, які не були завершені і не призвели до виникнення права власності у ОСОБА_2 ;

водночас метою позову Дніпровської міської ради є припинення права власності на спірне майно за ОСОБА_3 із зобов`язанням повернути майно;

суд першої інстанції встановив, що право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі оспореного договору купівлі-продажу, який за висновками суду не створює спростовну юридичну презумпцію права власності такої особи та не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності;

при вирішенні питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того, як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, ОСОБА_3 . За обставин, встановлених у справі, не вбачається, що набувач ОСОБА_3 знав або міг знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що є добросовісним набувачем;

кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_3 заявити до ОСОБА_1 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2023 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц;

висновки судів першої та другої інстанцій суперечать висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, стосовно того, при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають;

у Дніпровської міської ради немає підстав для звернення з цим позовом в розумінні частини першої статті 4 ЦПК України;

ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті попередніх власників спірної квартири, на теперішній час є дві відкриті спадкові справи, де вона є спадкоємцем, в одному випадку - за законом, в іншому - за заповітом, від спадкування її ніхто не усував та від прийняття спадщини вона не відмовлялась. Звернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк є волевиявленням спадкоємця на прийняття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, спірна квартира не може бути визнана відумерлою спадщиною, оскільки відсутні визначені у статті 1277 ЦК України підстави для такого визнання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року; витребувано справу № 206/1616/21 з суду першої інстанції.

У грудні 2023 року матеріали цивільної справи № 206/1616/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2023 року відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , поданий Дніпровською міською радою, повернуто без розгляду, справу № 206/2616/21 призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року зазначено, що в касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини

Суди встановили, що згідно з ордером № 515 від 28 квітня 1982 року ОСОБА_4 на сім`ю із чотирьох осіб на підставі рішення виконкому Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 27 квітня 1982 року надано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 26 листопада 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що також підтверджено довідкою № 253 від 13 січня 2021 року та довідкою № 2876 від 16 березня 2021 року Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», в яких також зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1 відомості щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до інформації Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 1029/05.1-42 від 10 березня 2021року в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян є запис № 455 від 17 травня 2013 року про смерть ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; запис № 281 від 27 березня 2015 року про смерть ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно із довідкою господарського розрахункового житлово-експлуатаційного управління облспоживспілки від 17 лютого 2014 року, виданої ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7 був зареєстрований з 04 липня 1997року по 05 вересня 2013 року, також на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за цією адресою були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 (дружина), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

За відомостями Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори маються чотири спадкові справи після смерті: ОСОБА_5 (№ 161/2014), ОСОБА_7 (№ 162/2014), ОСОБА_4 (№117/2015) та ОСОБА_6 (№ 157/2015) відповідно до яких:

після смерті ОСОБА_5 25 березня 2014 року із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_11 за довіреністю від імені ОСОБА_4 , якій постановою від 25 березня 2014 року відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на частину квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів;

після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_11 за довіреністю від імені ОСОБА_4 , якій постановою від 25 березня 2014 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на частину квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

В заповіті від 12 грудня 2014 року ОСОБА_4 зробив розпорядження про те, що усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, він заповів ОСОБА_2 .

В заповіті від 14 вересня 2014 року ОСОБА_6 зробив розпорядження про те, що усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, він заповів ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , 04 березня 2015 року із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 .

Водночас в договорі іпотеки від 05 лютого 2021 року, укладеному між іпотекодавцем ОСОБА_2 , яку в договорі ідентифіковано за реєстраційним номером облікової картки платника податків № НОМЕР_1 і визначено як громадянку України, що надала паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 21 квітня 1997 року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, з місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , та іпотекодержателем ОСОБА_1 , зазначеється про передачу в іпотеку, як засобу забезпечення повернення іпотекодавцем іпотекодержателю грошових коштів в сумі 460 000,00 грн, квартири АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 листопада 1996 року Дніпропетровською облспоживспількою, згідно з розпорядженням № 82 від 1996 року, також зазначено, що право власності зареєстроване КП «ДМТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 306п-69; згідно договору позики, укладеному 05 лютого 2021 року ОСОБА_2 взяла в ОСОБА_1 в позику грошові кошти у розмірі 460 000,00 грн, які зобов`язалася повернути до 12 лютого 2021року.

До матеріалів справи долучено свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996 року про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Свідоцтво видане згідно із розпорядженням № 82 від 26 листопада 1996 року, свідоцтво скріплене відбитком печатки Господарсько-розрахункового житлово-експлуатаційного управління Дніпропетровської обласної ради споживчих товариств.

Відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 лютого 2021 року іпотекодавець ОСОБА_2 передала, а іпотекодержатель ОСОБА_1 прийняв в особисту приватну власність, як зазначено в договорі, належну на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Обставини щодо заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, були предметом перевірки в ході досудового розслідування № 0000258 від 09 липня 2021 року, за яким приймалось рішення про тимчасовий доступ до документів (копія ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А. О. від 16 липня 2021 року, копія протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 11 серпня 2021 року, додаток до протоколу з описом речей і документів, які були вилучені від 11 серпня 2021 року та акт від 11 серпня 2021 року).

Також Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь на ухвалу суду з приводу того, що Адміністрацією Держприкордонслужби України проведено перевірку інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», в ході якої не виявлено відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у період з 21 березня 2018 року по 21 березня 2023 року громадянкою росії ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В долученій відповідачем постанові про закриття кримінального провадження від 04 липня 2022 року зазначено, що ОСОБА_2 не була власником квартири АДРЕСА_1 , є громадянкою росії, яка за останні 5 років не перетинала державний кордон України, та в іпотечному договорі № 44 зазначено відомості щодо серії та номеру паспорту громадянки України, котрий їй не належав та власником якого була інша особа, так само повідомлена адреса реєстрації, за якою проживає інша особа. Слідчий вважав, що оскільки судом визнано недійсними договір іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя та договір купівлі-продажу, припинено право власності на спірний об`єкт нерухомого майна і скасовано державну реєстрацію, а також визнано майно відумерлою спадщиною - судом відновлено порушені майнові права Дніпровської міської ради і майно повернуто у власність територіальної громади; і через не встановлення особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення закрив кримінальне провадження № 0000258.

Право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 16 лютого 2021 року № 69, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М. О., перейшло до ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У частині другій статті 1280 ЦК України передбачено, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, зазначено, що:

«…спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

[…] орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. […] Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

[…]

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23) зазначено, що:

«добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (див. постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (провадження № 6-2776цс16))».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається:

Заявлено вимоги про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщину та передача спірної квартири у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради;

при задоволенні позову, суди вважали, що:

після смерті власників квартири по АДРЕСА_1 , по спливу більше одного року спадщину ніхто не прийняв, спадкоємці відсутні, отже наявні підстави визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради спірну квартиру;

проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі відплатного договору купівлі-продажу само по собі не було достатньою підставою для виникнення у нього права власності;

судом встановлено, що не було волі власника - Дніпровської міської ради на те, щоб спірне майно вибуло із власності територіальної громади;

також суду не були надані докази того що спірне майно, означена в позові квартира переходила у власність будь-яких інших осіб в порядку спадкування;

саме витребування майна є належим способом захисту;

суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщину та передача спірної квартири у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому оскаржені судові рішення слід скасувати, у задоволенні позову - відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20). У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

При поданні апеляційної скарги - ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 10 215,00 грн, при поданні касаційної скарги - 18 582,00 грн.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, ухвалені у справі судові рішення - скасуванню, та ухвалюється нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року та постанову Дніпровськогоапеляційного суду від 15 серпня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири, припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщини та передачу спірної квартири у власність територіальної громади відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарги в сумі 28 797,00 грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук