Провадження № 2/752/458/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 21.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєсті зп №1858;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. від 21.09.2020 про державну реєстрацію права власності на квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Посилається в позові на те, що вона разом зі своїми синами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають та зареєстровані в двукімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана квартира у розмірі частки належить їй та її синам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в рівних частках, на праві власності, відповідно до договору купівлі - прожажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж.О. від 21.06.2002 року№ 7894, зареєстровано КП КМР «КМ БТІ» від 26.07.2002 року за реєстровим №6965.

Також їй належить квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською Державною нотаріальною конторою від 29.12.2004 року, зареєстровано в реєстрі №7-3254 та зареєстровано КП КМР «КМ БТІ» від 07.02.2005 року за реєстровим №6965.

21.09.2020 року між нею та ОСОБА_6 було укладено безвідсотковий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєсті зп №1859.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 повинна була отримати від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 9460,00 доларів США, що на день укладення договору в еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, становить 266026,56 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 21.09.2022 року (додаток №2).

Зазначає, що грошові кошти в сумі 9460,00 доларів США вона не отримувала.

В травні 2021 року їй стало відомо, що користуючись її фінансовою та юридичною необізнаністю, перед укладенням безвідсоткового договору позики від 21.09.2020, попередньо було укладено договір дарування від 21.09.2021, відповідно до умов укого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 частки належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 21.04.2021 року ОСОБА_2 здійснила відчуження частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , шляхом укладення договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєсті зп №1422.

Звертає увагу, що вона ніколи не знала та не бачила відповідачку - ОСОБА_2 , а ткож не перебувала з нею у родинних відносинах.

Вважає, що укладений нею договір дарування від 21.09.2021 року є недійсним, оскільки вона помилилася щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін договору, вважаючи його договором позики.

Крім того, зазначає, що під час ознайомлення зі змістом оскаржуваного договору виявила відсутність свого підпису, що також тягне за особою недійсність правочину.

Підготовкою необхідних документів для оформлення договору дарування вона не займалася. Після складання оспорюваного договору вона та її сини продовжували проживати в спірній квартирі, здійснювала витрати з утримання житла, з реєстрації не знімалась. Відповідач - ОСОБА_2 до квартири не вселялася, фактичної передачі квартири не відбулося.

Виходячи з цього, вважає, що на підставі ч.1 ст.229 та ст.ст. 203,717 ЦК України договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 21.09.2021 року є недійсним та просить задовольнити позов.

19.07.2021 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачці був наданий строк для подання відзиву, 3-й особі пояснень у справі.

31.01.2022 року представник відповідача - адвокат Спінулова В.В. подала відзив, яким проти позову заперечує.

Зазначає, що позивач не довела належними та допустими доказами, що на час укладенняя спірного договору вона хворіла на тяжку хворобу, потребувала матеріальної допомоги, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав ч.1 ст.229 та ст.ст. 203,717 ЦК України.

Вважає, що оспорюваний договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, осільки дарування здійснено за доброю волею позивачки, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Та обставина, що позивачка в подальшому змінила своє рішення щодо укладеного договору дарування, не є підставою вважати про наявність помилки позивача стосовно правової природи договору дарування, оскільки наявна в матеріалах справи підписана власноруч заява позивачки від 21.09.2020 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Шевченко І.Л.

Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову.

20.09.2023 року до суду надійшли пояснення позивача, зі змісту яких вбачається наступне. Обставини щодо яких вона помилилася існували саме на момент вчинення правочину, про що свідчить той факт, що договір позики і договір дарування були укладені в один день, а саме 21.09.2020 року, посвідчені одним приватним нотаріусом Шевченко І.Л., навіть в один і той же проміжок часу, про свідчить їх реєстрація в реєсті, а саме: договір дарування за зареєстровани №1858 та договір позики за зареєстрованим № 1859.

Зазначає, що відповідачка 21.04.2021 року подарувала квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 і даний договір дарування посвідчувала приватний нотаріус Шевченко І.Л.

Вважає, що дійсно при укладенні оспорюваного договору існувала помилка, оскільки договір позики та договір дарування за своєю сутністю та природою є абсолютно різні. Така помилка фактично позбавила її єдиного житла.

Посилається, що станом на час укладення договору, вона була особою старшого віку (56 років) та її стан здоров`я потребував стророннього догляду та допомоги. Зазначає, що постійно отримує курс лікування, перебуває на обліку у дерматолога, невролога, має діагноз остеохондроз. 18.09.2020 року, за два дні до укладення договору позики, отримала чергове призначення ліків, у зв`язку з чим винекла необхідність у позиці, що підтверджується записами в медичній карті амбулаторного хворого.

Відповідно до направлення №1 від 20.05.2021 року на госпіталізацію до психіатричної лікарні Київського міського психоневрологічного диспансера №2, поставлено діагноз F20.0 (параноїдальна шизофренія, анамнез захворювання: «спадковість обтяжена по лінії батька, психічний стан порушився 7 років тому…»).

Крім того, 23.06.2021 року їй була проведена лапароскопічна пангістеректомія, що підтверджується випискою Національного інстуту раку від 29.06.2021 року, надано 3 групу інвалідності безстроково.

Спірна квартира є єдиним її житло, будь -якого іншого житла, що належить їй на праві власності немає.

Також зазначає, що фактично не вібулося передачі спірного майна за оспорюванним договором дарування, вона продовжувала проживати у квартирі. З 21.09.2020 року жодних дій щодо зняття з реєстрації нею не вчинялося, продовжує утримувати спірну вкартиру та жити в ній. Відповідачку ніколи не знала та не бачила, не перебувала з останньою у родинних зв`язках.

Посилається, що мала тяжке матерільне становище, з грудня 2019 року по липень 2022 року працювала прибиральником службових приміщень та отримувала мінімальну заробітню плату, що змушувала її брати позики для лікування, що підтверджується кредитними договорами №№ Р20.00605.006968425 від 25.08.2020 року, №4029193 від 25.08.2020 року, №02.11.2020-100006396 від 02.11.2020 року, №15.11.2020-100004546 від 15.11.2020 року.

Жодного волевиявлення навіть на продаж належної їй частки квартири, при наявності боргів, у неї не було, не кажучи про безоплатне відчуження невідомій особі, оскільки квартира є єдиним житлом. Зазначає, що у такому випадку логічно було б продати частину квартири та розрахуватися з боргами, а не дарувати її, та одразу укладати договір позики.

Виходячи з цього, просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача - адвоката Воробей В.М. надійшла до суду заява про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач та представник відповідача до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. 17.01.2024 року від представника відповідача - адвоката Ліщишина І.В. до суда надійшла заява, зі зміту якої вбачається, що сторони досягли домовленості щодо вирішення спору, в зв`язку з чим відповідач не заперечує проти задоволення позовую. Просить розглянути справу у його відсутності.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Від приватно нотаріуса Київського нотаріального округу Шевченко І.Л. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тобто, з точки зору закону головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, і основним юридичним фактом, який суд має встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, без отримання певної винагороди за це.

Судом встановлено, що 21.09.2020 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким позивач, як власник квартири, подарувала та передала відповідачці ОСОБА_2 належну їй частину квартири.

Договір було посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрований у реєстрі за №1858 (а.с.33).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір дарування є безоплатним, тобто одна сторона вчиняє певні дії на користь другої без отримання певної винагороди за це.

З точки зору закону право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користування і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів обставини, щодо яких її було введено в оману.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом/ нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 21.09.2020 року між ОСОБА_7 та позивачкою було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрований у реєстрі за №1859 (а.с.21).

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримала в позику від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 9 460 доларів США, строком до 21.09.2022 року. Повернення позиченої суми повинно проходити в готівковій формі, згідно графіку.

Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суда позивачка посилається на обставини, які свідчать про відсутність її волевиявлення на укладення договору дарування, а саме: вік 56 років, стан здоров`я, наявність у неї спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором обдаровуваному та продовження її проживання, та утримання спірної частини квартири після укладення договору дарування.

Зі змісту медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 вбачається, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала захворювання та проходила амбулаторне лікування. Відповідно до направлення №1 від 20.05.2021 року на госпіталізацію до психіатричної лікарні Київського міського психоневрологічного диспансера №2, позивачці поставлено діагноз F20.0. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого Національного інстуту раку від 29.06.2021 року вбачається, що 23.06.2021 року ОСОБА_1 була проведена лапароскопічна пангістеректомія, та відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №23/20-б від 10.01.2022 ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності безстроково (т.2, а.с.9-14).

Встановлено, що спірна частина кварири АДРЕСА_1 є єдиним житлом позивачки, яка продовжує проживати в ньому, будь -якого іншого житла, що належить на праві власності ОСОБА_1 матеріали справи в собі не містять.

Також відсутні докази того, що відповідачка фактично отримала спірне нерухоме майно.

Виходячи з вище викладеного, відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження належної частини квартири на праві власності позивачки, в якій вона залишилася проживати після укладення договору, фактично не передавши її на користь обдаровуваної особи - ОСОБА_2 , визнання позову відповідачкою, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1849,50 грн. сплачені останньою при зверненні до суду з позовом.

Іншу частину сплаченого позивачем судового збору суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 717, 722 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 45, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 21.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєсті зп №1858.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. від 21.09.2020 року про державну реєстрацію права власності на квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1849,50 грн. судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору в розмірі 1849,50 грн. сплаченого нею 20.05.2021 року відповідно до квитанції АТ «Ощадбанк» № 3418, рахунок одержувача: UA0026002, одержувач: ГУК у м.Києві/Голосіїв.р-н/22030101, банк одержувача: Казначейство України / ел. адм. подат. /, МФО одержувача: 899998.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., адреса: м.Київ, вул. Голосіївська, 17, офіс 605.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи/вирішення питання/без повідомлення / виклику/ часників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В.Машкевич