СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6806/23

пр. № 2/759/363/24

14 березня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ільїної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради; Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, припинення стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Немішаєвської селищної ради; Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, припинення стягнення аліментів, в якому просив:

- визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 ;

- визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 ;

- припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі судового наказу, виданого 15.11.2018 року Святошинським районним судом м. Києва, та виконавчим провадженням № НОМЕР_2;

- стягнути з ОСОБА_2 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

- звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами.

Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 06.02.1993 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.02.1993 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилися діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Протягом тривалого часу, а саме до листопада 2018 року вони проживали разом, однією сім`єю. Але потім стали жити окремо, діти проживали з відповідачем.

Відповідно до судового наказу від 15.11.2018 року, виданого суддею Святошинського районного суду м. Києва Сенько М.Ф. (справа № 759/18285/18) з нього на користь відповідача стягнуто аліменти. На підставі судового наказу відкрите виконавче провадження № НОМЕР_2.

Вказує, що з березня 2020 року (початок першого карантину, пов`язаного з Covid-19) діти виявили бажання та почали проживати разом з ним, в будинку його матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином з березня 2020 року діти проживають разом з батьком, за місцем проживання батька дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, з березня 2020 року він самостійно несе витрати на утримання, виховання та розвиток дітей, оскільки вони мешкають з ним. В той же час відповідач отримує аліменти на утримання дітей і використовує їх на власний розсуд, фактично не витрачаючи їх на утримання дітей. Крім того, за інформацією, якою він володіє, відповідач більше року знаходиться за межами України.

Вважає, що оскільки у березні 2020 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дітей з ним, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання цих же дітей на користь відповідача, з якою діти проживали на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, настання цих обставин впливає на припинення сплати ним періодичних платежів (аліментів) на утримання дітей.

Тому, наявність виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дітей.

Зазначає, що відповідно до положень ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вважає, що вищевикладені обставини можуть вважатися судом такими, що мають істотне значення для звільнення його від заборгованості зі сплати аліментів.

Тому, враховуючи, що він утримує своїх неповнолітніх дітей, повністю задовольняючи їх вимоги щодо життя, здоров`я, навчання, розвитку та дозвілля, а також зміну сімейного стану особи, яка сплачує аліменти, та особи яка їх одержує, з огляду на презумпцію рівності прав та обов`язків батьків, то стягнення з нього аліментів ставить його у нерівне становище, оскільки кошти він має витрачати на користь дітей, а решту витрат має нести відповідач, чим буде досягнутий справедливий розподіл обов`язків батьків.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 28).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 51).

Ухвалою від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 181).

18.08.2023 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ільїної Д.В., в якому остання заперечила проти заявленого позову та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на наступне.

Вважає, що відповідачем не допущено порушення прав позивача та твердження позивача не відповідають дійсності.

Вказує, що дійсно перебувала у шлюбі з позивачем, від якого народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та старша донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В зв`язку з тим, що позивач не приймав жодної участі в утриманні дітей, відповідачем було отримано наказ Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року по справі № 759/18285/18 про стягнення аліментів.

15.12.2018 року Святошинським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Святошинського районного суду м. Києва № 759/18285/18 від 27.11.2018 року.

Зазначає, що обставини щодо проживання дітей з позивачем та перебування їх на його утриманні не відповідають дійсності, не доведені належними та допустимими доказами, оскільки їй достеменно відомо, що позивач не проживає в будинку його матері за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за ним. Їй відомо, що діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 періодично до нього навідуються, однак проживають саме з матір`ю позивача- ОСОБА_6 , так як вона та старша донька ОСОБА_5 (прізвище змінено після одруження) переховують грошові кошти на утримання дітей на картку бабусі ОСОБА_6 .

Вважає, що дане підтверджує, що діти не проживають разом з позивачем, та він їх не утримує, а утримує саме вона, яка переховує грошові кошти старшій доньці ОСОБА_7 , а вона вже перераховує їх бабусі, або дітям.

Щодо визначення місця проживання дітей з позивачем та припинення стягнення аліментів з позивача на утримання дітей, то зазначає, що діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наразі маючи повних 17 років обирають собі місце проживання за своїм бажанням. Крім того, зазначаємо, що між позивачем та нею відсутній спір щодо проживання дітей, у зв`язку з чим вважає, що дана позовна вимога є абсолютна необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Також, вказує, що позивачем не надано доказів сплати аліментів, так як вони відсутні, тому що він не сплатив жодного платежу по аліментам, та не надано до суду належних та допустимих доказів того, що вона не використовує кошти (аліменти) на утримання дітей, так як вона не отримує та не отримувала такі кошти.

Також неповнолітні діти, яким 17 років, проживають з бабусею, доказів тому, що позивач повністю або хоч частково утримує дітей не надано, так само як і доказів понесених ним середньомісячних витрат на дітей та взагалі не визначив такий розмір, що є необґрунтованим та безпідставним. Тому, оскільки діти не проживають з позивачем та те, що останнім не сплачено жодного платежу, починаючи з листопада 2018 року, вважає, що така вимога про стягнення аліментів також не підлягає задоволенню (а.с. 77-94).

30.10.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ільїної Д.В. надійшли додаткові пояснення, в яких остання вказала, що відповідачем у відзиві було надано докази того, що позивач не сплачує аліменти відповідачу, та діти не проживають з позивачем, а проживають з його матір`ю та їх бабусею - ОСОБА_6 .

Зазначила, що відповідач та старша донька ОСОБА_5 (прізвище змінено після одруження) перераховують грошові кошти на утримання дітей на картку бабусі ОСОБА_6 . Вказала, що 30.07.2023 року відповідачем було перераховано 25 швейцарських франків, що еквівалентно 1 033,79 грн. на картку бабусі доньок матері позивача - ОСОБА_6 , 06.08.2023 року - 300,00 грн., 02.09.2023 року - 350,00 грн., 05.09.2023 року - 100,50 грн., 19.09.2023 - 2010,05 грн., 26.09.2023 року- відповідачем на ім`я ОСОБА_8 через ОСОБА_9 перераховано 263,90 швейцарських франків, що еквівалентно 10 138,22 грн., 30.09.2023 року - 1 963,45 грн.

Крім цього, 18.08.2023 року старшою донькою позивача та відповідача ОСОБА_5 було сплачено за перший семестр навчання ОСОБА_3 в закладі в передвищої освіти «Перший Київський фаховий медичний коледж» згідно договору № 75/2023, у розмірі 12 700,00 грн.

Також, було сплачено стоматологічні послуги надані ОСОБА_3 в сумі - 4 270,00 грн., що підтверджується рахунками з стоматологічної клініки «Славія» від 24.08.2023 року та трьома рахунками від 08.10.2023 року та квитанцією з ПУМБ від 28.08.2023 року та від 11.10.2023 року про перерахування ОСОБА_5 1 600,00 грн. та 2 670,00 грн.

Окрім цього, зазначила, що відповідачем придбавався одяг та взуття на випускний, за сукню було сплачено 2 899,00 грн. та 2 400,00 грн. за взуття, що підтверджується фото дівчат з випускного разом зі старшою донькою, чеком та скріншотом з інтернет-магазинів.

Також, вказала, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує те, як ним зазначено, шо він самостійно несе витрати на утримання дітей. Позивач вводить суд в оману, вказуючи, що відповідач отримує аліменти на утримання дітей і використовує їх на власний розсуд, фактично не витрачаючи їх на утримання дітей, так як дане спростовується розрахунком заборгованості по виконавчому провадженню НОМЕР_3зі сплати аліментів від 22.08.2023 року, згідно якого заборгованість позивача за несплату аліментів з листопада 2018 року по липень 2023 року становить 358 435,99 грн.

Просила врахувати, що донькам позивача та відповідача виповнилося 17 років та скоро буде 18 років, отже, в силу норм чинного законодавства вони можуть вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Крім того, зазначила, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо проживання дітей, у зв`язку з чим вважає, що дана позовна вимога, як і інші похідні позовні вимоги є абсолютна необґрунтованими та не підлягають задоволенню (а.с. 109-125).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Ільїна Д.В. проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа - Служба у справах дітей Немішаєвської селищної ради явку представника в судове засідання не забезпечила, надала заяву про розгляд справи без участі служби.

Третя особа - Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві явку представника в судове засідання не забезпечила, пояснення щодо позову не надала.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, від якого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та старша донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року по справі № 759/18285/18 з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щодо кожної дитини, щомісячно, починаючи з 15.11.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

15.12.2018 року Святошинським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Святошинського районного суду м. Києва № 759/18285/18 від 27.11.2018 року.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № НОМЕР_2 від 23.08.2023 року заборгованість позивача становить 358 435,99 грн.

Щодо визначення місця проживання дітей.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, укладеного між позивачем та відповідачем, діти залишились проживати з матір`ю, проте, починаючи з березня 2020 року діти проживають з позивачем та його матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане не заперечно сторонами, підтверджено показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , а також дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були викликані в судове засідання для висловлення своєї позиції щодо позову. Останні показали, що переїхали до бабусі, бо їм так було зручніше з огляду на введенні обмеження, пов`язані із з Covid-19.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент звернення до суду ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось 17 років, а на день розгляду справи по суті спору останнім виповнилося 18 років, суд, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дітей з батьком.

Щодо припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з відповідача

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як встановлено судом, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дітей.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей з батьком, діти сторін і на час подання позову та розгляду справи в суді досягли 14 років, а отже вони в силу вищенаведених норм чинного законодавства можуть вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які мають у власності житлові приміщення. Діти в ході розгляду справи пояснили, що, враховуючи свої інтереси, вони проживають у бабусі - матері позивача. Підстави для втручання суду у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам дітей, відсутні.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.

Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що діти сторін за власним бажанням проживають у бабусі - матері позивача, де проживає й останній.

Позивач не може вважатися таким, що повністю утримує дітей, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України останнім не надано.

Позивач не довів, що сплачені ним аліменти не витрачаються на утримання дітей, і це з врахуванням того, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № НОМЕР_2 від 23.08.2023 року заборгованість позивача за період з листопада 2018 року по липень 2023 року становить 358 435,99 грн.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем здійснюються перерахування грошових коштів як безпосередньо дітям, так і матері позивача для утримання дітей, о не спростовано позивачем, а також підтверджено в оді розгляду справи дітьми та матір`ю позивача. Діти пояснили, що купують собі речі, сплачують необхідні ним послуги за кошти, що їм перераховує мама або дає бабуся. Отже, відсутні підстави для припинення сплати аліментів на дітей.

Вимогу для зменшення розміру аліментів позивач не заявляв.

Отже, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не використовує кошти (аліменти) на утримання дітей, доказів того, що позивач повністю утримує доньок, суду також не надано, а тому у задоволенні позову в цій частині припинення стягнення аліментів слід відмовити. Як наслідок, не підлягає задоволенню й похідна вимога про стягнення аліментів з відповідача га користь позивача на утримання дітей, як безпідставна та недоведена.

Щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами

На підставі частини другої статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Позивач не надав достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції.

Позивач не довів необхідних умов для застосування статті 197 СК України, а тому надходить до висновку про відмову у позові і в цій частині.

Таким чином, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 200, 258-259, 267, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради; Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, припинення стягнення аліментів - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко