МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/3422/23
Провадження № 22-ц/812/98/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 04 серпня 2011 року.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та зміна повного та скороченого найменування з Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

При підписанні заяви, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Заявою відповідачки також підтверджується той факт, що вона була повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачці надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50650.00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідачка при укладанні Договору дала свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідачка не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 13.06.2023 року має заборгованість 62221,90 грн, яка складається з наступного: 50649,08 грн - заборгованість за кредитом; 11572,82 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів AT КБ "ПриватБанк".

На підставі викладеного, AT КБ "ПриватБанк" просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.08.2011 року у розмірі 62221,08 грн станом на 13.06.2023р.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.08.2011р. станом на 13.06.2023 р. у розмірі 50 649,08 грн (тіло кредиту). Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» 2 147,20 грн. судового збору. В задоволені іншої частини позовних вимог АТ комерційний банк «Приватбанк» - відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" існують договірні зобов`язання, які підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 04.08.2011 року. Розмір та порядок нарахування пені та штрафів сторонами не погоджувався.

Проаналізувавши положення ст. ст. 626, 628, 629, 633, 634, 638, 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України, встановивши, що відповідачка користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 50649,08 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати відсотків, комісії та пені.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (04.08.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.09.2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір та умови нарахування заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитом згідно ст. 625 ЦК України.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верхового Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, яка відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24.09.2014 року /провадження № 6-144цс14/.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що із відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути лише заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.08.2011 року у розмірі 50 649,08 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту), залишивши без задоволення позовні вимоги в іншій частині.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 11572,82 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначає, суд першої інстанції відмовляючи у стягненні відсотків не звернув увагу на важливі обставини справи, а саме: не надав правової оцінки Заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 17.01.2021 року.

04 серпня 2011 року відповідачка звернулася до AT КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н. Їй було відкрито картковий рахунок та видано картку, тип карти "Універсальна", яка в подальшому перевипускалася.

Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору.

При цьому, умови кредитування періодично змінюються. Ці зміни ПриватБанк відображає в Умовах та Правилах банківських послуг, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Проте, суди не приймають до уваги дані Умови та Правила, оскільки вони не містять підпису позичальника.

Тому, 17 січня 2021 року при зміні умов кредитування відповідачка підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг. Таким чином, кредитодавець ознайомив відповідачку з умовами споживчого кредитування в AT КБ «ПриватБанк» за кредитними картами.

У вказаній заяві були викладені істотні умови кредитного договору, а саме: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, сума/ліміт кредиту - 50 000 грн для карт «Універсальна» та 75 000 грн для карт «Універсальна Gold»; строк кредитування - 20 років; мета отримання кредиту - споживчі цілі; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; можливі види (форми) забезпечення кредиту - без забезпечення; процента ставка 43,2 % для карт «Універсальна» та 42 % для карт «Універсальна Gold» (п. 1.3 Заяви); тип процентної ставки - фіксована; загальні витрати за кредитом та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом тощо.

Таким чином, підписавши вказану Заяву, відповідачка добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути борг за відсотками у розмірі 11572,82 грн. Дані відсотки нараховані після 17.01.2021 р. тобто, після узгодження умов кредитування, за процентною ставкою 42%, як і передбачено Заявою.

Враховуючи те, що відсотки за користування кредитом в сумі 11572.82 грн. були нараховані позивачем вже після підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 17.01.2021 p., якою сторони погодили нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування (членський внесок), пені за прострочку за кредитом, вказані відсотки за користування кредитом підлягають стягненню з відповідачки.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не було надано доказів на підтвердження погодження умов кредитування щодо сплати відсотків, оскільки підписавши викладені у заяві умови кредитування, сторони в подальшому їх виконували, угод про зміну умов кредитування не підписували, а тому саме такі умови є погодженими сторонами.

Окрім того, судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного суду викладені в постанові від 26.10.2022 року по справі № 334/2492/21 та постанові від 26.05.2021 року по справі № 941/668/20, в який йде мова про те, що у випадку, якщо відповідач до суду не з`являвся, заперечень на позов не подавав, то відсутні підстави застосовувати положення постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а також відсутні підстави вважати, що відповідач не був ознайомлений з умовами кредитування, в тому числі і розміром відсоткової ставки.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. У такому випадку судове засідання відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином. Відповідачка вважається повідомленою з урахуванням положень п.3 ч.8 та ч.11 ст. 128 ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог апелянтом не оскаржується. Не оскаржене воно в цій частині в установленому законом порядку також відповідачкою.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 50649,08 грн апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" існують договірні зобов`язання, які підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 04.08.2011 року, однак в ній розмір та порядок нарахування процентів, пені та штрафів сторонами не погоджувався.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що міститься в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 серпня 2011 року шляхом підписання відповідачкою заяви.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обстави Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів з висновками суду в цій частині щодо правовідносин сторін станом до 17 січня 20202р. погоджується.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно доданої позивачем до позову довідки банку (а. с. 11), відповідачкою було отримано декілька кредитних карток. Остання карта «Універсальна» за № НОМЕР_1 була отримана 17 січня 2020р. з терміном дії до останнього дня грудня 2023 року.

Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідачка активно користувалася вказаними картками, в тому числі після отримання останньої картки, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, перекази на картки інших осіб, поповнення мобільних телефонів, тощо. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

При цьому колегія суддів враховує те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

В цей же день, 17 січня 2020 року відповідачкою була підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг ( позивачем в апеляційній скарзі ця дата помилково вказана як 17 січня 2021р). Таким чином, кредитодавець ознайомив відповідачку з умовами споживчого кредитування в AT КБ «ПриватБанк» за кредитними картами станом на 17 січня 2020р.

У вказаній заяві були викладені істотні умови кредитного договору, а саме: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, сума/ліміт кредиту - 50 000 грн для карт «Універсальна» та 75 000 грн для карт «Універсальна Gold»; строк кредитування - 20 років; мета отримання кредиту - споживчі цілі; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; можливі види (форми) забезпечення кредиту - без забезпечення; процента ставка 43,2 % для карт «Універсальна» та 42 % для карт «Універсальна Gold» (п. 1.3 Заяви); тип процентної ставки - фіксована; загальні витрати за кредитом та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом тощо.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису (частини 1-3 ст.641 ЦК України).

Отже, положення статті 641 ЦК України дозволяють зробити висновок, що не будь-яка пропозиція укласти договір може вважатися офертою. Оферта повинна відповідати певним вимогам (які одночасно є і її ознаками): адресуватися конкретній особі (особам); бути достатньо визначеною; виражати намір особи, яка її зробила, укласти договір з адресатом, яким буде прийнято пропозицію; містити істотні умови, на яких передбачається укласти договір. Найважливішою вимогою, що висувається до оферти, вважається достатня визначеність пропозиції укласти договір. Це означає, що з її змісту адресат здатен зробити правильний висновок про волю оферента.

Відповідно до частин першої та другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до зазначених у пропозиції умов договору (надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не зазначене в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Акцепт такою самою мірою виражає волю особи, як й пропозиція. Вимоги до акцепту витікають з його особливостей як рефлекторного волевиявлення. Стандартна ситуація полягає в тому, що акцепт набуває юридичної сили, якщо він повний, тобто виражає схвалення усьому, що зазначено в оферті, й безумовний, тобто не містить жодних додаткових умов.

Зазвичай акцепт повинен бути беззастережним, тобто виражати повну згоду з офертою. Зрозуміло, передбачається умова, що оферта вступить в дію та буде відповідати тим вимогам, що до неї висуваються. З огляду на це, якщо оферта містить потрібний мінімум умов, передбачених законом та тих, що випливають зі змісту відносин, та адресат оферти висловив беззастережну згоду з нею у своїй відповіді, акцепт набуває сили й договір вважається укладеним.

При цьому, якщо на оферту висловлено безумовну та повну згоду акцептантом, то договір вважатиметься укладеним на таких умовах, а нові додаткові умови, які висуваються однією зі сторін у наступному листуванні, можуть розглядатися лише як пропозиція про зміну та доповнення укладеного договору, на що вимагається згода іншої сторони.

Акцепт може вчинятися в усній, письмовій формі, у формі мовчання або у формі конклюдентних дій.

Надаючи правову оцінку заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка підписана відповідачкою 17 січня 2020 року, з урахуванням вимог статей 638, 640-642 ЦК України, слід дійти висновку, що за своїм змістом вона є офертою банку, яка прийнята відповідачкою, як користувачем банківських послуг, шляхом підписання її без застережень, отже умови, викладені в заяві як оферта трансформувалися в умови договору між сторонами, починаючи з 17 січня 2020 року на умовах, викладених в підписаній відповідачкою заяві.

Про прийняття на себе зобов`язань, викладених в заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 17 січня 2020 року, свідчить також отримання відповідачкою 17 січня 2020 року кредитної картки, активне користування нею кредитними коштами після 17 січня 2020 року, часткове повернення позичальником кредитних коштів.

Таким чином, підписавши вказану Заяву, на вчинивши дії щодо розпорядження наданими їй банком коштів з відкритого на її ім`я рахунку, відповідачка добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання.

За такого посилання суду на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження погодження умов кредитування щодо сплати відсотків, не відповідають обставинам справи, оскільки підписавши викладені у заяві умови кредитування, сторони в подальшому їх виконували, угод про зміну умов кредитування не підписували, а тому саме такі умови є погодженими сторонами.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, зокрема, 15.07.2019р. було збільшено кредитний ліміт до 50000 грн., 22.07.2022р.- до 50650 грн., а 26.12.2022р.- зменшено до 0грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути борг за відсотками у розмірі 11572,82 грн. Дані відсотки нараховані після 17.01.2020 р. тобто, після узгодження умов кредитування, за процентною ставкою 42%, як і передбачено Заявою.

Визначаючи розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, апеляційний суд виходить з того, що згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості, відповідачка станом на 13.06.2023 року має заборгованість 62221,90 грн, яка складається з наступного: 50649,08 грн - заборгованість за кредитом; 11572,82 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідає умовам, передбаченим в заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 17 січня 2020 року, що підписана відповідачкою, а також сумам, отриманим відповідачкою та відображеним в виписці про рух коштів по рахунку, яка є належним та допустимим доказом по справі.

Враховуючи те, що відсотки за користування кредитом були нараховані позивачем вже після підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 17.01.2020 p., якою сторони погодили нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування (членський внесок), пені за прострочку за кредитом, вказані відсотки за користування кредитом підлягають стягненню з відповідачки.

Отже, встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, суд помилково дійшов висновку про стягнення з відповідачки тільки заборгованості за тілом кредиту та про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пославшись на те, що з наданих позивачем доказів не вбачається домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, та помилково відмовив у стягненні заборгованості за відсотками.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідачки про стягнення заборгованості за процентами, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості станом на 13 червня 2023р. за процентами у сумі 11572,82грн.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684грн. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 50649,08 грн, суд першої інстанції стягнув з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (81%) у розмірі 2174,04грн. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами апеляційним судом задовольняються у повному розмірі, то з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову пропорційно задоволеним апеляційним судом вимог (19%) у розмірі 509,96грн.

Крім того, при подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4026грн. Оскільки його апеляційна скарга задоволена, то судовий збір за подачу апеляційної скарги також підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в сумі 4026грн.

Отже загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 4535,96грн.(509,96грн. +4026грн.= 4535,96 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за процентами за кредитним договором № б/н від 04.08.2011 р. станом на 13.06.2023 р. у розмірі 11572грн.82 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 4535 грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року