Номер провадження: 22-ц/813/1947/24
Справа № 509/1006/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запису про право власності, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Кириченко П.Л. 28 листопада 2022 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У березні 2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України, предметом якого є скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запису про право власності.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що державним реєстратором, в порушення вимог щодо реєстрації нерухомого майна, без передбаченої законом необхідної документації та відповідного рішення органу, уповноваженого на введення в експлуатацію щодо об`єкту нерухомого майна, яким в порушення вимог чинного законодавства фактично визначено право власної на нерухоме майно, тобто державним реєстратором проведена державна реєстрація права власності нерухомого майна у вигляді торгово-складського комплексу, що є грубим порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі викладеного прокурор вважав, що з метою поновлення державних інтересів вбачається необхідність скасування рішення державного реєстратора від 09.11.2018 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді торгово-складської споруди, загальною площею 1371,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тесту спірне нерухоме майно), та скасувати в Державному реєстрі запис про права власності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.11.2022 року позов Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України було задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак О.І., індексний номер рішення 43957398 від 09.11.2018 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: торгово-складські споруди, загальною площею 1371,4 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 28836046 від 07.11.2018 року за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме: торгово-складські споруди, загальною площею 1371,4 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даному випадку у прокурора відсутні законні підстави, передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушень прав держави в результаті проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 . Крім того, прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Сторони про розгляд справи на 06.02.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратій А.В., реєстр. № 2566 від 25.11.2014 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 Мізікевича) ( АДРЕСА_3 ), цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

07.11.2018 року державним реєстратором КП «Реєстратор нерухомості» Одеська філія Шарандак О.І. був зареєстрований об`єкт нерухомого майна у вигляді торгово-складської споруди, загальної площею 1371,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати в Державному реєстрі запис про права власності.

Підставою для реєстрації даного нерухомого майна та виникнення права власності з боку державного ресторатора були наступні документи:

- довідка від 02.11.2018 року з ОД ПАТ «Укрпошта»;

- висновок ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С» № 188/2018 року від 29.10.2018 року;

- технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна від 05.11.2018 року;

- витяг з державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки та загальні відомості про земельну ділянку від 31.03.2018 року (т.2.а.с.30).

Звертаючись до суду із даним позовом, Заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України зазначав, що державним реєстратором, з порушенням вимог щодо реєстрації нерухомого майна, була проведена державна реєстрація права власності нерухомого майна у вигляді торгово-складського комплексу за відповідачем. На підставі викладеного прокурор вважав, необхідним скасування рішення державного реєстратора від 09.11.2018 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у вигляді торгово-складської споруди, загальною площею 1371,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тесту спірне нерухоме майно), та скасувати в Державному реєстрі запис про права власності.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку ст. 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом заявлених Заступником керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України позовних вимог є скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запису про право власності щодо торгово-складської споруди, загальною площею 1371,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка, на думку позивача, є самочинним будівництвом.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Колегія суддів, враховуючи, що предметом спору у цій справі є об`єкт самочинного будівництва, вважає обраний позивачем спосіб судового захисту права - скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запису про право власності, неефективним, оскільки він не забезпечує відновлення порушеного права, і вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому ефективним способом усунення виявлених порушень є винесення припису щодо власника об`єкту нерухомості про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису та у разі невиконання такого припису в установлений строк, звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Колегія суддів зазначає, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, тож вимоги про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав, які заявлені саме у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва є неефективним способом захисту, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту, і така практика є усталеною (постанова Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22), від 02.06.2021 року у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21), від 09.11.2022 року у справі № 2-325/11 (провадження № 61-15470св19), від 24.03.2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19), від 21.09.2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21), від 30.09.2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21) від 27.09.2023 року у справі № 638/8317/18 (провадження № 61-6342св23)).

Крім того, у п. 112, 113, 125 постанови від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.11.2022 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України, з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 листопада 2022 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запису про право власності - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе