Постанова

Іменем України

12 березня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6661/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 30 листопада 2023 року

у цивільній справі №756/11949/20 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання договору та стягнення коштів

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання правочину недійсним

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати укладений між ними договір про спільну діяльність від 05.08.2019 та стягнути з ОСОБА_3 зроблений за договором грошовий вклад в сумі 29 000 Євро.

В обґрунтування позову зазначив, що 05.08.2019 між ним та ОСОБА_1 в письмовій формі укладено угоду, за умовами якої він передав ОСОБА_1 29 000 Євро для відкриття школи в м. Києві з метою навчання дітей. Згідно угоди, з отриманого прибутку від діяльності школи ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати орендну плату за необхідний для діяльності школи офіс, заробітну плату працівникам, які працюють у цій школі, рекламні послуги, орендну плату за житло та продукти харчування, а залишок з прибутку від діяльності школи мав бути розподілений між ним та ОСОБА_1 в рівних частинах, крім прибутку за вересень 2019 року, який він мав отримати повністю. Крім того, він мав право контролювати діяльність ОСОБА_1 щодо майбутньої школи для дітей у м. Києві, йому мали надаватися усі копії документів, пов`язані із діяльністю школи та працівниками, що працюють у цій школі.

Зазначив, що ОСОБА_1 зобов`язання за угодою не виконала, передані кошти використала не за цільовим призначенням, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_1 у вересні 2021 року подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_2 . 05.08.2019, перебуваючи в Австрії у адвоката магістра ОСОБА_4, вона підписала угоду з ОСОБА_2 . Так як вона досконало не володіла англійською та німецькою мовами, думала що підписує угоду, згідно якої ОСОБА_2 обіцяє їй надати певну суму коштів щоб підтримати її поки вона не переїде до Австрії та вестиме бізнес в Україні, а також у разі народження у них спільної дитини він зобов`язується утримувати їх, незалежно від будь-яких обставин життя.

Посилаючись на те, що оспорювана угода не є договором про спільну діяльність, при підписанні цієї угоди вона була введена в оману, помилково її підписала, а кошти вказані в угоді їй не передавались, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною угоду від 05.08.2019, укладену між нею та ОСОБА_2 , посвідчену присяжним адвокатом магістром ОСОБА_4 у м. Відень, Австрія.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Первісний позов задоволено частково.

Угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05.08.2019 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 24 000 Євро та витрати зі сплати судового збору в сумі 8 808,86 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції помилково надав оцінку спірному договору, як договору спільної діяльності, розірвавши фактично недійсний договір про намір (попередній договір), внаслідок неправильного тлумачення його змісту та суті.

Суд не навів жодних мотивів, які б могли підтверджувати фактичну передачу коштів в сумі 24 000 Євро за договором про намір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Суд не надав оцінки її доводам про відсутність доказів передання грошових коштів за угодою та не обґрунтував підстави відмови у задоволенні зустрічного позову. Зауважила, що факт передачі коштів оспорювана угода не посвідчує, а лише декларує намір такої передачі для досягнення певної мети однією стороною.

Вважала, що всі мотиви оскаржуваного рішення ґрунтуються на припущеннях та показах свідка, яким фактично підтверджено, що він не бачив передачі спірної суми коштів. Також вважала, що свідок ОСОБА_4 , який спочатку нібито посвідчував оспорюваний договір, підтвердив, що не має на це повноважень за австрійським законодавством. А суд в свою чергу не допитав в якості свідка цього громадянина, не попередив про кримінальну відповідальність, а отже його пояснення вважають недопустимими та неналежними доказами.

Судом не взято до уваги, що посвідчення оспорюваного договору не відбулося у належний спосіб, оскільки в ньому не міститься а ні дати його виконання, а ні відповідальності сторін за порушення його умов та інших умов, що вказують на підписання основної угоди. На думку ОСОБА_1 , оспорюваний документ вказує на підтвердження особистих близьких стосунків між сторонами, оскільки в ньому йдеться про можливість народження дитини сторін, обіцянку про матеріальне забезпечення первісним позивачем в майбутньому протягом всього життя, а відповідачка за первісним позовом засвідчує своє прихильне ставлення, любов та вдячність. Додала, що суд не врахував обставин, які передували спірній угоді.

Судом безпідставно відмовлено у проведенні лінгвістичної експертизи, яка б могла підтвердити її доводи про те, що вона не знає на належному рівні а ні англійської, а ні німецької мов.

Суд порушив вимоги статті 91 ЦПК України, щодо порядку виклику свідка та відібрання пояснень.

Суд не взяв до уваги того, що оскільки даний спір виник між резидентом України та іноземним елементом, то до правовідносин має бути застосовано Закон України "Про міжнародне приватне право".

Вказувала, що тлумачення позивачем угоди, як договору про спільну діяльність через призму Закону України "Про міжнародне приватне право", згідно ЦК України, є помилковим та таким, що не відповідає змісту документу, який підписали сторони.

Також вказувала, що спірна угода за своєю формою найбільш подібна до попереднього договору, оскільки у ній йдеться про певні наміри, а за своїм змістом найбільш тісно пов`язана з інвестиційним договором, оскільки в ній йдеться не про спільну діяльність сторін, а про наміри однієї особи добровільно вкласти кошти у діяльність іншої особи з метою отримання прибутку за один місяць та контролю такої діяльності. Але суд не надав оцінки цим доводам та не навів жодних мотивів, які б вказували на те, що оспорювана угода є договором про спільну діяльність.

Вважала, що оспорюваний правочин не можна вважати договором спільної діяльності, оскільки він містить лише ознаки, що вказують про намір укладення інвестиційного договору, який оформлено без дотримання вимог закону, а отже він є недійсним.

Додала, що оспорювану угоду слід оцінити в тому числі і на предмет існування обставин щодо її підписання шляхом помилки чи обману, згідно вимог ст. 229, 230 ЦК України.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не повідомив її про судове засідання, призначене на 30.11.2023, за адресою яка була вказана представником для листування.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_5 , подав відзив, в якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, не спростовує висновків суду викладених в рішенні, а тому не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній, та просила задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з основин видом діяльності у сфері освіти.

05 серпня 2019 року в присутності присяжного адвоката магістра ОСОБА_4 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено угоду, згідно якої ОСОБА_7 передає ОСОБА_1 19 000 євро + 5 000 євро для відкриття школи в Києві з метою навчання дітей. 5 000 євро він передасть 08.08.2019.

В угоді від 05.08.2019 також зазначено, що: « … ОСОБА_8 зобов`язується відкрити школу в Києві та співпрацювати з цією школою. З отриманого прибутку від діяльності школи вона буде сплачувати орендну плату за офіс, зарплату працівникам, які працюють у цій школі з ОСОБА_8, рекламні послуги, орендну плату за житло та продукти харчування, а залишок з прибутку від діяльності школи буде розділятися порівну між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . ОСОБА_7 отримає весь прибуток від діяльності школи за вересень 2019 року. ОСОБА_7 може контролювати діяльність ОСОБА_8 та школи в Києві. Йому будуть надані всі копії документів, пов`язаних із діяльністю школи та працівниками, що працюють у цій школі. Якщо у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 буде спільна дитина, ОСОБА_9 зобов`язується піклуватися про дитину та ОСОБА_8 протягом всього життя. Дана угода укладена у м. Відні, Австрія…».

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке що готується) 10.02.2020 ОСОБА_2 звернувся до Печерського УП ГУ НП у м. Києві з повідомленням про те, що ОСОБА_1 на підставі договору взяла у нього грошові кошти в сумі 29 000 євро для відкриття власного бізнесу в Україні, але на даний момент бізнес не відкрила та грошові кошти не повернула.

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до поліції Відня заяву про вчинення ОСОБА_7 відносно неї правопорушення, що полягає у її побитті, погрозам та у змушенні до підписання листа з рахунком за всі витрати, що були понесені ними під час спільного спілкування.

Як вбачається з повідомлення прокуратури Відня, слідство відносно ОСОБА_2 , що обвинувачується у побитті, у примушуванні до підписання шляхом погроз та надсиланні повідомлень на шкоду ОСОБА_1 припинено, оскільки реальні підстави для продовження кримінального переслідування відсутні.

24 лютого 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив ОСОБА_1 заяву про вихід зі спільної діяльності, розірвання договору та про необхідність повернення (сплати) коштів, які безпідставно збережені.

Згідно змісту листа від 24.11.2021, адвокат магістр ОСОБА_4 підтверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка посвідчила свою особу наданням її українського закордонного паспорта № НОМЕР_1 , з`явилися у його бюро 05.08.2019 та ОСОБА_2 надав рукописну угоду, укладену з ОСОБА_1 , яка вже була підписана обома особами та попросив надрукувати текст угоди на комп`ютері, при цьому ОСОБА_1 погодилася із виправленням найгрубіших граматичних помилок. Після цього, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписали угоду, укладену раніше, та за бажанням ОСОБА_2 він скріпив документ штампом бюро та підписом на засвідчення того, що документ був підписаний у його присутності. Бесіда 05.08.2019 велася англійською мовою, при цьому ОСОБА_1 могла з легкістю спілкуватися та читати англійською мовою. Він не був присутній при жодному передаванні грошей вказаних в угоді. У якості адвоката, ліцензованого в Австрії, він не уповноважений на засвідчення підписів, він виготовив друкований екземпляр угоди від 05.08.2018 виключно у якості свідка.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що угода від 05.08.2019 підлягає визнанню недійсною з тих підстав, що первісним позивачем не надано доказів передання коштів за угодою; угоду не можна вважати договором про спільну діяльність, оскільки вона містить лише ознаки, що вказують про намір укладення інвестиційного договору, який оформлено без дотримання вимог закону; спірна угода за своєю формою подібна до попереднього договору, оскільки в ній йдеться про певні наміри.

Також в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона була введена в оману та помилково підписала оспорювану угоду.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 215, 229, 230, 526, 611, 612, 615, 627, 1130, 1131 ЦК України, здійснивши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, дійшов правильних висновків, що оспорювана угода від 05.08.2019 підписана сторонами у Відні в присутності адвоката магістра ОСОБА_4, а також про відсутність доказів на підписання ОСОБА_1 даної угоди під впливом обману або помилки, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову про визнання угоди недійсною.

Також, суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені обставини та норми матеріального права, якими врегульовано питання щодо укладення договорів та обов`язку щодо їх виконання, дійшов правильного висновку, що між сторонами було укладено договір, за яким ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 грошові кошти, свої зобов`язання з відкриття у м. Києві школи з метою навчання дітей, не виконала, школу не відкрила, доказів її створення не надала, обґрунтовано задовольнив первісні позовні вимоги про розірвання угоди та стягнення коштів переданих за умовами угоди.

При цьому, суд першої інстанції правильно вказав на те, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки в матеріалах справи наявний належний письмовий доказ лише щодо отримання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 24 000 Євро, які і підлягають стягненню з останньої на користь ОСОБА_10 .

Доводи ОСОБА_1 , що фактично між сторонами було укладено не договір про спільну діяльність, а попередній договір про наміри, суперечать і не відповідають попереднім доводам про недосягнення сторонами істотних умов договору про спільну діяльність. Адже правова позиція щодо недосягнення сторонами істотних умов договору та правова позиція щодо укладення сторонами договору з іншою правовою природою, ніж зазначає позивач, є взаємовиключними і суперечливими одна одній правовими позиціями відповідача.

Крім того, оспорюваний правочин в будь-якому випадку неможливо вважати попереднім договором, як помилково вважає відповідачка.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Укладена між сторонами оспорювана угода не містить жодних (навіть формальних) умов щодо необхідності укладення будь-якого основного договору в майбутньому. Натомість, угода містить вже існуючий предмет домовленості сторін, визначає права та обов`язки сторін.

До того ж, посилання на те, що між сторонами укладено попередній договір, є хибними, оскільки ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття виконання зобов`язань у майбутньому і укладення основного договору у майбутньому.

Як вбачається зі змісту угоди, передбачено виконання зобов`язань сторонами протягом певного часу після його укладення, а сам строк дії договору та спільної діяльності взагалі не був обмежений певними часовими рамками.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про укладення між сторонами попереднього договору.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про не врахування судом відсутності доказів передання грошових коштів за угодою, оскільки факт передання частини коштів підтверджується змістом угоди, який уклали і підписали сторони.

Так, в угоді про спільну діяльність від 05.08.2019 зазначено наступне: « ОСОБА_11 ...передає ОСОБА_8 19 000 євро + 5 000 євро для відкриття школи в Києві з метою навчання дітей. 5 000 євро він передасть 8 серпня 2019 року».

З аналізу змісту оспорюваної угоди слідує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведення позивачем факту передання ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_1 в розмірі 24 000 євро в день укладення такої угоди.

Пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання стороною грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожною із сторін, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом (п. 7.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі №916/667/18).

Таким чином, факт передачі позивачем відповідачу коштів в сумі 24 000 євро підтверджений письмовим доказом - угодою.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність у спірній угоді ознак інвестиційного договору, що підлягає обов`язковій державній реєстрації, колегія суддів зазначає наступне.

В пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №916/4644/15 зазначено, що інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Відтак, зазначений договір передбачає як грошові, так і майнові права (обов`язки) сторін договору.

В свою чергу, різне тлумачення сторонами правової природи укладеного договору не впливає на питання дійсності укладеної спірної угоди. Це питання може впливати лише на правові наслідки виконання чи невиконання такого договору сторонами. Тому такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та відповідно не є підставою для скасування рішення суду.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання скаржника про укладення нею угоди під впливом помилки та обману.

Посилаючись на укладення угоди під впливом обману та помилки, ОСОБА_1 вказувала, що вона не розуміла англійську мову, якою викладена оспорювана угода, та не розмовляє англійською мовою.

Проте, колегія суддів вважає, що такі доводи ОСОБА_1 є суперечливими, адже як вбачається з матеріалів справи, до зустрічної позовної заяви відповідачка надала протокол допиту її в якості потерпілої в Управлінні поліції Відня, в якому, після опису події знайомства ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зазначено, зі слів останньої наступне: "Він був дуже доброзичливим, і ми так добре розуміли один одного (ми розмовляли англійською)".

Крім того, в апостильованих і офіційно перекладених на українську мову письмових поясненнях магістра ОСОБА_4 від 24.11.2021, який посвідчував підписи на оспорюваній угоді, останній пояснив, що пан ОСОБА_13 та пані ОСОБА_14 , яка посвідчила свою особу закордонним паспортом № НОМЕР_2 , з`явилися у його бюро 05 серпня 2019 року. Йому було надано рукописну угоду, укладену між сторонами, яка вже була підписана обома сторонами. Адвокат виправив явні орфографічні помилки в угоді, надрукував її, після чого позивач і відповідач її повторно підписали. Адвокат засвідчив цю угоду як свідок, підтвердивши, що ця угода була укладена в його присутності. Бесіда велася англійською мовою. ОСОБА_15 могла з легкістю спілкуватися та читати англійською мовою.

Доводи апеляційної скарги щодо не повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання призначене на 30.11.2023, в якому ухвалено оскаржуване рішення, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 посилається на те, що вона 27.12.2022 надсилала на адресу Оболонського районного суду м. Києва повідомлення про зміну поштової адреси, де зазначила адресу для повідомлення про час та місце розгляду справи: АДРЕСА_1 або електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 , але судом першої інстанції не здійснювався виклик/повідомлення за цими адресами на 30.11.2023.

Проте, в матеріалах справи відсутнє повідомлення на яке посилається представник скаржника ОСОБА_6 .

Натомість, в матеріалах справи є клопотання ОСОБА_6 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, надіслане засобами поштового зв`язку до суду 22.11.2023 (том 2, а. с. 115-123). В даному клопотанні ОСОБА_6 зазначила адресу для листування: АДРЕСА_2 .

Крім того, в наступних клопотаннях про відкладення розгляду справи та про ознайомлення з матеріалами справи, поданих до суду першої інстанції, ОСОБА_6 зазначала адресу для листування: АДРЕСА_2 або адресу для листування: АДРЕСА_3 , одночасно з електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2, а. с. 145-146, 148, 149, 179-180, 190).

Однак, в останньому клопотанні про відкладення судового розгляду, яке було подано ОСОБА_6 03.08.2023, останньою зазначено адресу для листування: АДРЕСА_2 (том 2, а. с. 179-180). Після 03.08.2023 а ні від представника ОСОБА_6 , а ні особисто від ОСОБА_1 до суду не надходило будь-яких заяв чи клопотань щодо зміни місця проживання чи адреси для листування.

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2023 суд першої інстанції відклав розгляд справи за клопотаннями представників сторін та призначив судове засідання на 30.11.2023.

Також з матеріалів справи вбачається, що суд на вказану ОСОБА_6 адресу для листування: АДРЕСА_2 , надіслав судову повістку (том 2, а. с. 185). Судова повістка повернулася на адресу суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення "Адресат відсутній за вказаною адресою", що у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням.

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та неналежне повідомлення ОСОБА_1 та її представника про судове засідання, призначене на 30.11.2023, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог, а також про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог, не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення скаржником норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі відповідачка.

Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення частини грошових коштів. Водночас, в прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 просить повністю скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

До того ж, колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська