Справа № 638/6523/23
Провадження № 2/638/1258/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Морозової К.Д., Кріцак А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить встановити факт проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 12.04.2011 року до часу його смерті та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 13/18 частин квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 41,7 кв.м., загальною площею 67,4 кв.м, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 5/18 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.05.2023 року, яка була нею оформлена після смерті ОСОБА_5 . Зазначає, що станом на 24.12.1993 року вказана квартира належала на праві спільної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини вказаної квартири. Спадкоємцями майна після смерті останнього стали його дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_4 та батько ОСОБА_7 , кожен з яких оформив своє право на 1/9 частину квартири та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. 19.08.1997 року за договором купівлі-продажу, право власності на 1/9 частину квартири перейшло від ОСОБА_7 до ОСОБА_5 . Таким чином, після оформлення 19.08.1997 року договору купівлі-продажу, квартира на праві власності стала належати: 5/9 частин ОСОБА_5 та 4/9 частини її сину ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на 5/9 частин вказаної вище квартири. За час свого життя ОСОБА_5 залишила заповіт, яким належну їй частину квартири заповіла позивачу. Вказує, що вона, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, бо була зареєстрована та мешкала разом зі спадкодавцем у квартирі. Зазначає, що подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк. Окрім того, оформила спадщину у вигляді 5/18 частин вказаної квартири. Вказує, що родинних зв`язків з сім`єю ОСОБА_8 не має. Позивач вселилась до зазначеної вище квартири у 2007 році після укладення шлюбу із ОСОБА_3 , який на підставі договору найму житлового приміщення орендував одну із кімнат в квартирі, яка належала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . З часу вселення, позивач та члени її родини постійно мешкали в квартирі, а з квітня 2011 року в ній зареєстровані за згодою її власників. Так, ОСОБА_4 був інвалідом дитинства 1 групи, непрацездатним, страждав психічним захворюванням, не розмовляв та був паралізованим у зв`язку з чим потребував постійного догляду. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.04.1997 року ОСОБА_4 визнано недієздатним та призначено його мати ОСОБА_5 опікуном останнього. Після вселення позивача в квартиру остання разом з родиною стали допомагати ОСОБА_5 опікуватись її сином, надавати фізичну та матеріальну допомогу. В подальшому, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 08.12.2011 року ОСОБА_5 звільнено від повноважень опікуна над недієздатним сином та призначено новим опікуном останнього - позивача ОСОБА_1 . Вказує, що з часу призначення її опікуном як до смерті ОСОБА_5 так і після її смерті, вона добросовісно та в повному обсязі виконувала обов`язки опікуна у відношенні ОСОБА_4 , займалась його лікуванням та підтримкою задовільного стану здоров`я. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, після смерті якого відкрилась спадщина у виді 13/18 частин квартири АДРЕСА_1 , з яких 4/9 частини зареєстровані за ним на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом та 5/18 частин обов`язкова частка у спадщині після смерті матері ОСОБА_5 , яка була ним прийнята, але за життя не оформлена. У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 нотаріальною конторою за заявою позивача було заведено спадкову справу. Постановою Шостої ХМДНК від 19.05.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на 13/18 частин квартири після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю в матеріалах спадкової справи документу на підтвердження родинного зв`язку позивача із спадкодавцем. Зазначає, що вона є спадкоємцем 4 черги, оскільки постійно мешкала однією сім`єю разом зі спадкодавцем, була зареєстрована разом з ним, мала спільний побут, виконувала усі обов`язки опікуна, взяла на себе усі затрати по похованню. Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_4 відсутні. У зв`язку з вищенаведеним просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.06.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 29.06.2023 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.08.2023 року витребувано з Шостої харківської міської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (спадкова справі №950/2021) та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (спадкова справа №37/2023).

Ухвалою суду від 19.09.2023 року повторно витребувано з Шостої харківської міської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (спадкова справі №950/2021) та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (спадкова справа №37/2023).

Ухвалою суду від 07.11.2023 року залучено у справі в якості співвідповідача Харківську міську раду.

Ухвалою суду від 18.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 , який є сусідом позивача, показав, що знайомий з позивачем приблизно з 2006 року. Зазначив, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_1 та дитиною, а також разом з ними проживали ОСОБА_10 разом з матір`ю ОСОБА_5 . Як відомо свідку, подружжя ОСОБА_11 робили ремонт в зазначеній квартирі, замінювали вікна, двері та сантехніку. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виглядали як одна родина, оскільки постійно гуляли разом, часто свідок зустрічав їх у магазині. ОСОБА_13 завжди виглядав доглянутим. Стосунки між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 були дуже теплі, жодних образ з боку ОСОБА_12 свідок не чув та не бачив. Також зазначив, що ОСОБА_13 особисто хвалився що ОСОБА_12 разом з ОСОБА_14 подарували йому телевізор.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , яка є подругою та сусідкою по тамбуру позивача, показала, що в квартирі АДРЕСА_1 спочатку проживала ОСОБА_5 разом з чоловіком та сином інвалідом ОСОБА_4 . В подальшому знайшли квартиранта ОСОБА_3 . З 2005 року він почав зустрічатись з ОСОБА_12 , вона почала часто бувати у вказаній квартирі. Свідок часто заходила до них у гості. Однією родиною почали проживати десь з 2006-2007 року після одруження ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Зазначила, що їй особисто відомо, що родина ОСОБА_11 та ОСОБА_8 спільно робили ремонт у квартирі, також разом купляли продукти харчування, мали спільний холодильник. ОСОБА_12 робила усе щоб ОСОБА_13 та його мати почували себе комфортно, постійно гуляла разом із ОСОБА_13 , купляла йому речі, ліки, книжки, разом їздила з ним до лікаря, влітку возила його до своїх батьків у заміський будинок.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , яка є матір`ю позивача, показала, що ОСОБА_12 почала проживати однією сім`єю разом з ОСОБА_4 та його матір`ю з 2011 року після оформлення опікунства над ОСОБА_13 . Свідок часто приїздила до них в гості, мала теплі стосунки з родиною ОСОБА_8 . Зазначила, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вели спільне господарство, ОСОБА_12 готувала їжу як і для нього так і для ОСОБА_5 , купляла ОСОБА_13 солодощі, книжки, одяг, ліки та інші необхідні речі. Жодного поділу між родинами не було, все робили спільно, в тому числі і ремонт у квартирі. ОСОБА_12 опікувалась ОСОБА_13 , їздила разом з ним до лікарні, слідкувала за його зовнішнім виглядом та станом здоров`я.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо, у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12 серпня 2007 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.03.2023 року та від 23.11.2021 року, ОСОБА_1 з 12.04.2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , в якій також окрім інших осіб зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №421 є особою з інвалідністю І групи з дитинства.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.04.1997 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , визнано недієздатним та зобов`язано Дзержинський райвиконком м.Харкова призначити опікуна останньому.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 08.12.2011 року ОСОБА_5 звільнено від повноважень опікуна над недієздатним ОСОБА_4 та призначено новим опікуном ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.09.2022 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №9036.

З матеріалів позовної заяви та показів свідків вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2011 року проживали разом за однією адресою, а саме АДРЕСА_2 , мали спільний побут, позивач опікувалась недієздатним ОСОБА_4 до самої смерті останнього.

19.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Шостої харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2023 року, державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з тим, що з наявних в матеріалах спадкової справи №37/2023 документів, родинний зв`язок між спадкодавцем та заявником щодо жодної з передбачених законодавством черг у спадкуванні не підтверджується.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що в разі якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Так, у відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Той факт, що ОСОБА_1 починаючи з квітня 2011 року по 20 вересня 2022 року постійно проживала разом із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_9 , які кожний окремо показали, що позивач дійсно постійно проживала разом із недієздатним ОСОБА_4 у вказаний позивачем період, також і на момент смерті останнього.

У суду немає підстав для сумнівів у достовірності показів свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 займалась організацією поховання ОСОБА_4 , що підтверджується договором-замовлення №002990 на організацію та проведення поховання у КП «Ритуал» ХМР, актом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення.

На підставі викладеного та безпосередньо досліджених доказів, суд приходить до висновку про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо вимоги про визнання права власності на 13/18 частини квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що в АДРЕСА_2 , яка згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1993 року приватизована ОСОБА_5 та членами її сім`ї ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та належить їм на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 15.05.1997 року серії ААІ №545196, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А., спадкоємцями майна ОСОБА_6 є в рівних частинах дружина ОСОБА_5 , недієздатний син ОСОБА_4 та батько ОСОБА_7 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.08.1997 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , остання набула права власності на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_5 набула права власності на 5/9 частин квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 30.10.2021 року.

Згідно заповіту від 19.06.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої ХДНК Вовкожою О.М. серії ВМІ №042022, ОСОБА_5 заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.05.2023 року, виданого державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А., спадщина на яку в зазначеній частці видано це свідоцтво складається з 5/9 часток квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. Свідоцтво на право на спадщину на 5/18 часток (1/2 від 5/9 часток) видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 Цивільного кодексу України на 5/18 часток (1/2 від 5/9 часток) ще не видавалось.

Так, частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Судом встановлено, що у ОСОБА_5 був син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 30.09.1964 року.

Оскільки ОСОБА_4 був інвалідом дитинства І групи та був визнаний судом недієздатним, в силу ч.1 ст.1241 ЦК України останньому належить майна, що залишилось після смерті матері ОСОБА_5 , а саме 5/18 часток квартири АДРЕСА_1 .

Як вже раніше встановлено судом, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та на підставі заяви позивача Шостою ХМДНК заведено спадкову справу №37/2023, що також вбачається з витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №71315729 від 31.01.2023 року.

З матеріалів спадкової справи №37/2023 вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Шостої ХМДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 13/18 частин квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , однак постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. від 19.05.2023 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що з наявних в матеріалах спадкової справи №37/2023 документів, родинний зв`язок між спадкодавцем та заявником щодо жодної з передбачених законодавством черг у спадкуванні не підтверджується.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Місцем відкриття спадщини відповідно до ст.1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 31.01.2023 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_4 на час смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) був зареєстрований та постійно проживав за адресою АДРЕСА_2 , що також підтверджується показами свідків та не заперечується учасниками справи.

Отже, після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .

Частинами 1, 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 інших спадкоємців, окрім позивача, яка є спадкоємцем четвертої черги, немає. Так, мати спадкодавця ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , батько спадкодавця ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у шлюбі ОСОБА_4 не перебував, дітей не мав.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Суд вважає, що позивач, як спадкоємець, який проживав із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Державним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 в зв`язку з відсутністю підтвердження родинного зв`язку між спадкодавцем та позивачем щодо жодної з передбачених законодавством черг у спадкуванні.

Однак, оскільки судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 13/18 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем четвертої черги.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд зазначає, що відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі №203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п.74)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Враховуючи викладене, суд зазначає, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, оскільки в даному випадку через відсутність інших спадкоємців належним відповідачем є орган місцевого самоврядування, а саме Харківська міська рада, а отже в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі.

При цьому, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та її представник як на підставу вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог до Харківської міської ради в повному обсязі.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно, судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Враховуючи викладене, судові витрати, понесені позивачем при розгляді справи в суді необхідно віднести на його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.29, 1217, 1218, 1220, 1221, 1223, 1241, 1258, 1264, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 48, 76-81, 258, 259, 265, 352-355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не менше п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 13/18 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини про встановлення факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 22.02.2024 року.

Сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , рнокпп НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ;

відповідачі: Харківська міська рада, , м.Харків, м-н Конституції буд.7; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , рнокпп НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк