14.03.2024 Провадження по справі № 2/940/32/24
Справа № 940/1025/23

РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна, про встановлення факту непроживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить встановити факт непроживання ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, та визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина. Спадкоємцями після її смерті за заповітом є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , оскільки за життя ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Зазначений заповіт посвідчено секретарем виконкому Кашперівської сільської ради ОСОБА_5 від 16 червня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 32.

Позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєвої О.А. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 54/2020 до майна померлої ОСОБА_4 .

Позивач зазначив, що на день смерті ОСОБА_4 він був зареєстрований та проживав разом з матір`ю за однією адресою. Відповідач ОСОБА_3 , який є онуком ОСОБА_4 , також був зареєстрований за місцем відкриття спадщини, проте фактично з 2013 року постійно проживає на тимчасово окупованій території АР Крим. Дізнавшись про смерть бабусі ОСОБА_4 та наявність заповіту на його ім`я, ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслав адресовану нотаріусу заяву, яку помилково надіслав позивачу, посвідчена нотаріусомКраснодарського нотаріального округу Мазуровою Г.Г. 13.11.2020 року, зареєстровано в реєстрі: №23/127-н/23-2020-26-308, про відмову у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_4 . Однак, приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Васалатьєва О.А. надала ОСОБА_1 письмове роз`яснення щодо порядку оформлення спадщини, в якому зазначила, що заява про відмову від прийняття спадщини від ОСОБА_3 поштою не надходила та він особисто не подавав такої заяви, у зв`язку з цим встановлено факт прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Одночасно повідомила, що оскільки у заповіті не указано в яких частках заповідано все майно спадкодавця, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкоємцям неможливо.

За вказаних обставин, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадщину.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Федоркін А.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва О.А. у судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за її відсутності, ухвалення рішення покладає на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Цей заповіт посвідчено секретарем виконкому Кашперівської сільської ради ОСОБА_5 від 16 червня 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 32 (а. с. 7).

Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 54/2020, заведеної після смерті ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 (а. с. 26-38).

05.06.2023 року приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Васалатьєва О.А. надала ОСОБА_1 письмове роз`яснення щодо порядку оформлення спадщини, в якому зазначила, що до неї на надходила поштою заява про відмову від прийняття спадщини від ОСОБА_3 та особисто ОСОБА_3 не подавав такої заяви, у зв`язку з цим встановлено факт прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Одночасно повідомила, що оскільки у заповіті не указано в яких частках заповідано все майно спадкодавця, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом спадкоємцям неможливо (а. с. 9).

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 03.08.2020 року за № 734, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживала і була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з померлою на день смерті був зареєстрований і постійно проживав її син ОСОБА_1 та онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за даною адресою, але не проживає (а. с. 34).

Згідно із копії заяви ОСОБА_3 , громадянина російської федерації, зареєстроване місце проживання: респ. АДРЕСА_2 , посвідченої нотаріусом Краснодарського нотаріального округу Мазуровою Г.Г. 13.11.2020 року, зареєстровано в реєстрі: № 23/127-н/23-2020-26-308, ОСОБА_3 відмовився від частки у спадковому майні ОСОБА_4 . Вказана заява адресована нотаріусу Васалатьєвій О.А. (а. с. 10).

Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, витребуваної за клопотанням представника позивача на підставі ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 05.12.2023 року, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України: громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином російської федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 08.11.2017 по 20.05.2020 в Базі даних не виявлено (а. с. 88).

Також, у ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили факт тривалого непроживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та повідомили, що за вказаною адресою постійно проживає лише ОСОБА_1 .

Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17.

Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_3 були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_3 було відмінним, останні 10 років він не проживав із спадкодавицею ОСОБА_4 за зазначеною адресою, а проживає на тимчасово окупованій території АР Крим.

Разом з тим, у встановлений ч. 1 статті 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач ОСОБА_3 до нотаріуса не звертався. Спадкову справу до майна померлої ОСОБА_4 заведено на підставі заяви позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини.

З огляду на зазначені обставини, оскільки ОСОБА_3 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований, проте не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті бабусі ОСОБА_4 .

Відтак, позов в частині вимоги про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , підлягає задоволенню.

Щодо позову в частині вимог про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, суд зазначає таке.

Відповідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Так, відповідно до ч. 1 статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предметом позову позивач ОСОБА_1 визначив, зокрема, вимогу про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Однак, цей обраний позивачем спосіб захисту не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України та не передбачений Книгою шостою ЦК України «Спадкове право».

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

З огляду на зазначене, суд приходить до переконання щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 із спадкодавицею ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 33 Конституції України, статтями 15, 16, 29, 1216-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» статтями 3, 10, 12, 16, 76-80, 89, 263, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна, про встановлення факту не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 22 березня 2024 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК