Дата документу 20.02.2024 Справа № 317/3635/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3635/21
Провадження №22-ц/807/43/24
Головуючий в 1-й інстанції Мінгазов Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Дашковської А.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шоніної Олени Валеріївни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складений 11 жовтня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 лютого 2015 року він з відповідачкою ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі, який зареєстрований 28.04.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис №384, придбали житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . З вказаного часу по серпень 2021 року позивач та відповідач спільно проживали у вказаному будинку. 02.09.1995 року від спільного шлюбу позивача та відповідача народилась донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, ОСОБА_2 набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 27 липня 2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний. 28 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовною заявою про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 недійсними (справа 317/2213/21). Будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним житлом позивача. З 05 серпня 2021 року відповідачі користуючись фізичною перевагою з допомогою охорони, шляхом самоуправства, незаконно перешкоджають позивачу користуванням житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, зміну коду охорони будинку, перешкоджанні у доступі до будинку. Одночасно, утримання будинку та сплата за комунальні послуги з 2015 року по серпень 2021 року відбувалось за власні кошти позивача, що підтверджуються платіжками. Після розлучення, в вищезазначеному будинку продовжує проживати колишня дружина ОСОБА_3 . З огляду на вищевикладене позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди у користуванні та вселити позивача у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житловий будинок - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шоніної Олени Валеріївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що справа була розглянута без належного повідомлення позивача про час, дату і місце судового засідання. Судом при ухваленні рішення не було взято до уваги, що будинок, в який має намір вселитися позивач є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а відсутність реєстрації в спірному будинку не позбавляє позивача права користуватися та володіти належним на праві власності майном.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 28.04.1995 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який було зареєстровано за № 384, після чого дружина набула прізвище ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 28.11.1995 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_2 батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2021 (справа № 333/3680/21) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 24.11.2021 № 7953 та № 7955 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 15.09.2022 № 4116 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований.

Згідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг УДРФО ЗМР від 14.09.2022 № 04-46/3/3816 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 22.12.2004 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309752865 від 14.09.2022 встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інтенції виходив з того,що позивач не є власником спірного житла, та ніколи не був там зареєстрований, натомість він має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 (з 2004 року), тобто має право на проживання у вказаній квартирі. Відповідно до копії Договору оренди від 11.08.2021 встановлено, що позивач орендує квартиру у АДРЕСА_5 , тобто має інше житло. Враховуючи наявний конфлікт між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , свідченням чого є пояснення позивача, його представника, відповідачів та їх представника, які викладені у заявах по суті справи та письмових поясненням, а також неодноразові звернення обох сторін до правоохоронних органів, а також звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення обмежувального припису відносно батька ОСОБА_1 , та враховуючи відсутність у позивача реєстрації у спірному помешканні, наявність іншого місця проживання та реєстрації суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

У ЦПК України законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції з підстави неналежного повідомлення в суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Скаржник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шоніної О.В. в тому числі обґрунтовує свою апеляційну скаргу неналежним повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції.

З цього приводу слід зазначити, що рішення у справі було ухвалено 06.10.2022 року. Справу розглянуто за відсутності сторін і наявності в матеріалах справи заяви представника відповідачів - адвоката Сивової Я.В. про розгляд справи за її відсутності. Що стосується повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, то у матеріалах справи наявна довідка про доставку СМС повідомлення щодо розгляду справи у зазначений час, повідомлення доставлено 01.10.2022 року (т.2 а.с.100), а також розписка про отримання 28.09.2022 року повістки представником позивача ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 про розгляд справи 06.10.2022 року (т.2 а.с.88).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зважуючи на вимоги ст.223 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості розгляду справи по суті, а колегія суддів апеляційного суду не вбачає процесуальних підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав неналежного повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Що стосується законності прийнятого рішення по суті спору, то слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочності власника як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Позивач не є власником спірного житла, та ніколи не був у ньому зареєстрований.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 28 квітня 1995 року зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу ОСОБА_3 набула у власність житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами купівлі-продажу від 11.02.2015, укладеними між ОСОБА_7 та ОСОБА_3

30.06.2020 внаслідок укладення між відповідачем - ОСОБА_2 та відповідачем - ОСОБА_3 договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані договору дарування укладені зі згоди чоловіка ОСОБА_3 позивача у справі ОСОБА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна про визнання договорів дарування недійсними відмовлено, відповідно до постанови Верховного суду від 01 листопада 2023 року у справі ЄУН 317/2213/21.

Після укладення зазначених договорів дарування ОСОБА_1 залишався проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди нового власника ОСОБА_2 , що нею не заперечувалось під час розгляду справи.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 після 30.06.2020 року (дати укладання договорів дарування) залишився проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_3 , як батько і мати нового власника будинку ОСОБА_2 , відповідно.

Між тим, 27 липня 2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний. Між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 наявний конфлікт та вкрай неприязні відносини, свідченням чого є пояснення позивача, його представника, відповідачів та їх представника, які викладені у заявах по суті справи та письмових поясненням, а також неодноразових звернення обох сторін до правоохоронних органів, а також звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення обмежувального припису відносно батька ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Зважуючи на те, що позивач не є власником спірного житла, та ніколи не був в ньому зареєстрований, має реєстрацію за іншою адресою: АДРЕСА_4 , тобто відповідно має право на проживання у вказаній квартирі, крім того, відповідно до копії Договору оренди від 11.08.2021 позивач додатково орендує квартиру у АДРЕСА_5 , тобто має інше житло, враховуючи, що сумісне проживання позивача та відповідачів вкрай ускладнено неприязними стосунками, і взаємно порушить особисті права сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні вимог позову.

В даному випадку судом враховано баланс інтересів сторін у справі, при якому відмова у захисті прав позивача на користування житлом не призведе до порушення його права на житло, враховуючи наявність у позивача права користування іншим майном за відсутності доказів неможливості здійснення такого права. При цьому права власника житла будуть забезпечені, зважуючи на неможливість сумісного проживання з позивачем через наявність конфліктних та вкрай негативних стосунків.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шоніної Олени Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: А.В. Дашковська

О.З. Поляков