ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1384/24 Справа № 185/9267/23 Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з жилого приміщення, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року (головуючий у суді першої інстанції Шаповалова І.С.),

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2023року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклала вимоги про виселення його з квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що вона є власницею цього майна та відповідач створив умови що роблять неможливим проживання позивачки з ним в одній квартирі, оскільки відповідач вчиняє правопорушення щодо позивачки. Та відповідач псує жиле приміщення і не бере участі в його утриманні.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року в позові відмовлено. Судом встановлено, що відповідач проживав, був зареєстрований в спірній квартирі, і набув право користування цим житловим приміщенням на правах члена сім`ї власника. Та згідно висновків суду не підтверджено обставин щодо наявності правових підстав для виселення відповідача з спірної квартири без надання йому іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклала вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд неповно з`ясував обставини справи та суд не дав оцінки тим обставинам що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності і не бере участі в утриманні будинку і не сплачує за комунальні послуги.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника також полягало в тому, що суд не врахував обставин підтверджених належними доказами про наявність між сторонами сталих неприязних відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив вимоги ОСОБА_1 . Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства та остання в апеляційній скарзі не навела обставин, які би спростовували висновки суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача, за відсутності представника позивача в клопотанні якого від 16 січня 2024року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено через недотримання вимог процесуальних норм права, також за відсутності відповідача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

09 червня 2004року ОСОБА_1 за Договором дарування квартири отримала в дар від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 /копія договору а.с.4, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно а.с.5/.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 26 січня 2007року /а.с.11/.

Згідно довідки Комунального підприємства «Міський інформаційно розрахунковий аналітичний центр Павлоградської міської ради» № 2446 від 14 червня 2023року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 /а.с.6/.

За змістом іншої довідки Відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 393 від 25 липня 2023року ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 в період з 03 липня 1989року по 14 березня 2023року /а.с.17/.

За відомостями Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 48-1470 від 05 червня 2022року здійснювалась перевірка за заявою ОСОБА_1 , щодо вчинення домашнього насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , в ході якої встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення передбаченого статтями 129 та 296 КК України. Також зазначено, що за даним фактом з ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру та було винесено терміновий заборонний припис від 04 червня 2022року із забороною в будь-який спосіб контактувати із заявником, терміном на п`ять днів /а.с.7, 9/.

Згідно постанови судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП України, за вчинення умисних дій психологічного характеру, що полягали у нецензурних висловлюваннях в сторону ОСОБА_1 та погрози фізичною розправою, та суддя згідно статті 22 КпАП України, з огляду на малозначність, звільнив останнього від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням /а.с.3/.

В іншій постанові судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення /а.с.12/.

Матеріали справи містять касові чеки за змістом яких ОСОБА_2 здійснював регулярні платежі за електропостачання, спожитий газ, вивезення ТПВ, водопостачання за період з січня 2023року по серпень 2023року, 2022рік та січень - жовтень 2021року /а.с.41-55/.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України ЖК України члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За обставинами у справі, приживання в спірній квартирі відповідача, як чоловіка власниці, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив як набуття права користування власністю що пов`язане із сімейними, родинними відносинами на підставі статті 405 ЦК України.

Поняття члена сім`ї міститься в Сімейному кодексі України та Житловому кодексі України, згідно з положеннями яких до членів сім`ї наймача належить чоловік наймача. Беззаперечним є та обставина, що позивач та відповідач на час вселення відповідача в спірне житло перебували у шлюбі, чого сторони не оспорювали в ході судового розгляду.

Зібрані письмові докази вказують на те, що сторони перебували в шлюбі та відповідач вважає квартиру АДРЕСА_1 місцем свого постійного проживання.

Підтвердженням проживання в спірній квартирі відповідача на правах членів сім`ї є та обставина що останній перебував у шлюбі із позивачкою, проживав в квартирі протягом тривалого часу та брав участь в утриманні цього житла та відсутні відомостей про наявність в нього іншого житла.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною першою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже вирішальним для розгляду даної справи є з`ясування обставин чи вчиняв відповідач дії які можна розцінити як достатню правову підставу для виселення без надання іншого жилого приміщення.

За змістом наведеного чинного законодавства порушення правил співжиття повинне носити систематичний характер і за умови що такі дії роблять неможливим для інших осіб проживання в одній квартирі.

В судовому засіданні ствердження про порушення з боку ОСОБА_2 правил співжиття позивачка ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що відповідач вчиняв щодо неї адміністративні правопорушення, однак наведені обставини спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема в ході перевірки Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 , щодо вчинення домашнього насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення передбаченого статтями 129 та 296 КК України; також постановою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Також не являється достатнім доказом щодо систематичного порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 та обставина що згідно постанови судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП України, за вчинення умисних дій психологічного характеру, що полягали у нецензурних висловлюваннях в сторону ОСОБА_1 та погрози фізичною розправою, та звільнення судом ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, який обмежився усним зауваженням, на підставі статті 22 КпАП України, з огляду на малозначність.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставини, виключно якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, щодо систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, та неможливості через це для ОСОБА_1 проживати з ним в одній квартирі.

Також обставини, якими позивач обґрунтовувала свої апеляційні доводи щодо ухилення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1 спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами про здійснення останнім платежів за надані послуги в спірній квартирі.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування квартирою АДРЕСА_1 не підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, оскільки воно не є абсолютним та може підлягати законним обмеженням такими, які передбачені законом.

З огляду на викладені обставини не свідчить про порушення чинного законодавства та не дає підстави для скасування рішення суду посилання позивачки на обставини з приводу створення відповідачем умов що роблять неможливим проживання позивачки з ним в одній квартирі і виключно на правові підстави і аргументи без встановлення відповідних фактів щодо цього.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги. Позивачка беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме позивач визначила предмет спору та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду про відмову в задоволенні позову здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2024року.

Судді: