Справа № 441/375/23 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/3373/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 04.07.2019 року у виконавчому комітеті Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, актовий запис №18, відновити їй дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » та визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що стосунки, які склались між ними, перешкоджають їхньому подальшому спільному проживанню, оскільки відповідач зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує сварки та конфлікти, з червня 2022 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, не цікавляться життям одне одного, відновлювати подружні стосунки позивачка не бажає. Після розірвання шлюбу просить відновити її дошлюбне прізвище.

Заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстровано 04.07.2019 року у виконавчому комітеті Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, актовий запис №18.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог оскаржила позивач ОСОБА_1 , вважає таке незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення в цій частині змінити, задовольнивши її вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відмовляючи у відновленні дошлюбного прізвища « ОСОБА_3 », суд першої інстанції застосував неправильне тлумачення закону, зокрема ст.ст.113, 115 СК України, ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», чим створив перешкоди у доступі до правосуддя позивачу.

Додає, що вирішення судом питання про прізвище, яке бажає мати той з подружжя, який змінював його під час державної реєстрації шлюбу, залежить від зазначення відповідних вимог у поданих до суду заяві або позові.

Вважає, що у зв`язку із заявленням нею вимоги про зміну прізвища на дошлюбне, у рішенні суду має бути зазначено про вибір позивачем прізвища після розірвання шлюбу.

Наголошує, що у разі, якщо питання про вибір прізвища не буде предметом судового розгляду, це призведе до необхідності повторного звернення до суду та ухвалення судом додаткового рішення.

Також зазначає, що з фактичних обставин справи слідує, що малолітня дитина ОСОБА_6 до розірвання шлюбу і після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала з матір`ю, на момент розгляду справи про розірвання шлюбу відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, а тому дитина має залишатись проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.02.2024 року, є дата складення повного судового рішення 08.03.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , сторони 04.07.2019 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, актовий запис №18.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Як стверджувала позивач, причиною непорозумінь та конфліктів між ними стало вживання відповідачем спиртних напоїв, у зв`язку з чим фактичні шлюбні відносини припинились з червня 2022 року і саме з цього часу сторони спільно не проживають, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, не піклуються один про одного, відсутній спільний бюджет. Сторонами вживалися заходи до примирення, проте такі не дали бажаних результатів. У сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачки в частині відновлення після розірвання шлюбу її дошлюбного прізвища, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 113 СК України, дійшов висновку, що питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується в позасудовому порядку. Також суд зазначав, що за змістом ч.8 ст.294 ЦПК України, вимога про вибір прізвища, тобто його зміну, вирішується судом виключно у справах окремого провадження, за відсутності спору між сторонами щодо розірвання шлюбу, що передбачено ч.3 ст.293 ЦПК України, позаяк, позивачкою заявлено вимогу про відновлення дошлюбного прізвища у справі, яка розглядається в порядку позовного провадження.

Суд не вбачав наявності спору у позивачки з будь-якою особою з приводу реалізації нею вказаного немайнового права, а тому вважав, що воно не підлягає захисту.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд встановив, що між сторонами 04.07.2019 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, актовий запис №18.

Під час реєстрації шлюбу, позивачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке є чинним.

Згідно з ч.1 ст.28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Таким чином, положеннями чинного законодавства закріплено право особи відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу.

Шлюб між подружжям може бути припинено внаслідок його розірвання органами державної реєстрації актів цивільного стану або на підставі рішення суду за спільною заявою подружжя або за заявою одного із подружжя.

У разі розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану питання відновлення дошлюбного прізвища вирішується при державному розірванні шлюбу.

Вирішення судом питання про прізвище, яке бажає мати той з подружжя, який змінював його під час державної реєстрації шлюбу, залежить від зазначення відповідних вимог у поданих до суду заяві або позові.

У разі, якщо питання про вибір прізвища не буде предметом розгляду суду, це призведе до необхідності повторного звернення особи та ухвалення судом додаткового рішення.

Отже, право подружжя після розірвання шлюбу взяти своє дошлюбне прізвище або залишити шлюбне належить йому при розірванні шлюбу як під час судового розгляду, так і в органі реєстрації актів цивільного стану.

Якщо шлюб між сторонами розривається в судовому порядку, а питання про повернення дошлюбного прізвища стороною не ставиться, і такий висновок не міститься в резолютивній частині рішення, орган реєстрації актів цивільного стану не може змінити прізвище на вимогу одного із подружжя в момент реєстрації розірвання шлюбу.

Таким чином, зміна шлюбного прізвища на дошлюбне або залишення на шлюбному прізвищі залежить виключно від волевиявлення особи, яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне.

Оскільки, позивачка в своїй позовній заяві просила після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 », суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволення її вимог в цій частині, оскільки сторона скористалася наданим їй правом вибору, що закріплено в положеннях ч.1 ст.113 СК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Так як спільна дитина подружжя проживає разом з матір`ю (позивачем), батько (відповідач) жодних заперечень не висловлював, отже, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що нормами СК України не регулюється порядок вирішення питання залишення проживання дитини з одним із батьків при відсутності між ними спору щодо місця проживання дитини, а регулюється питання визначення місця проживання дитини, у випадку відсутності домовленості між батьками щодо такого питання.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Тобто, під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Враховуючи те, що позивачка підійшла формально до питання щодо визначення місця проживання дитини і не надала суду належних доказів для вирішення цієї вимоги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в зазначеній частині.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині відмови у задоволенні вимоги позивачки про відновлення її дошлюбного прізвища з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про задоволення цієї вимоги.

В іншій оскаржуваній частині рішення підстав для його скасування чи зміни немає, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом часткового задоволення апеляційної скарги позивачки, понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 805 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відновлення дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Після розірвання шлюбу відновити ОСОБА_1 дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 805 гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 08 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич