Номер провадження: 22-ц/813/340/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОМР Слободяник І.С.,

та представника ОСОБА_1 адвоката Гришина М.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришин Максим Валерійович на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та державного реєстратора виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошуна Вадима Михайловича про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2019 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулася до суду з позовом, який був уточнений, та в якому просила суд:

-визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Хорошуна Вадима Михайловича від 10.10.2018 індексний №43439151, яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено відомості про об`єкт нерухомості житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 101, шляхом зміни загальної площі 125,1 кв.м та житлової площі 80,2 кв.м на загальну площу 220,6 кв.м та житлову площу 124 кв.м;

-зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: гаражу літ.Б1, навісу літ. Г та прибудови до житлового будинку під літ. а1, які позначені у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений ТОВ фірма «Юрікс» станом на 07.08.2018.

Позовні вимоги обґрунтованим, тим що ОМР не приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалися ОСОБА_1 без отримання дозвільних документів, тобто самочинно, а реконструкцію будинку зроблено поза встановлений законом порядок, тим самим зайнявши земельну ділянку, яка належить громаді м. Одеса.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року позов ОМР задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Хорошун Вадима Михайловича від 10.10.2018 індексний №43439151, яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено відомості про об`єкт нерухомості житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 101, шляхом зміни загальної площі 125,1 кв.м та житлової площі 80,2 кв.м на загальну площу 220,6 кв.м та житлову площу 124 кв.м.

Зобов`язано ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН невідомий) за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва: гаражу літ. Б1, навісу літ. Г та прибудови до житлового будинку під літ. а1, які позначені у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , виготовлений ТОВ фірма «Юрікс» станом на 07.08.2018.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОМР судові витрати по 1 921 грн, з кожного.

Не погодившись із вищезазначеним рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришин М.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОМР в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачі ОСОБА_2 та державний реєстратор виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошун В.М. в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, направлені їм повістки-повідомлення про судове засідання, повернулись до суду з довідкою поштового відділення при причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Апеляційний суд враховує, що державний реєстратор виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошун В.М. неодноразово отримував направлену йому поштову кореспонденцію апеляційного суду, в тому числі ухвалу про відкриття апеляційного провадження, копію апеляційної скарги та судову повістку про виклик до апеляційного суду на 20.01.2022.

Таким чином, вище встановлені обставини свідчать про обізнаність відповідача державного реєстратора виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошуна В.М. про наявність даної цивільної справи в проваджені Одеського апеляційного суду та судового розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року. А тому, зобов`язаний цікавитись про стан розгляду відомого судового провадження.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Повістки-повідомлення про судове засідання також неодноразово направлялась відповідачу ОСОБА_2 на єдину відому апеляційному суду адресу місця її проживання, однак всі направлена судом кореспонденція повернулись до суду з довідкою поштового відділення при причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Гришина М.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та представника ОМР Слободяник І.С., яка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Відповідно до частини 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» до земель комунальної власності відносяться всі землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Таким чином, всі землі комунальної власності в межах м. Одеса належать територіальній громаді міста.

Управління земельними ділянками комунальної власності здійснює Одеська міська рада.

Земля є основним національним багатством, яке знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно ст. 2 Земельного кодексу України (ЗК України) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ст. 5 ЗК України земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини 1 статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини 1 та 2 статті 83 ЗК України).

У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ст. 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Згідно абз. 15 ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Відповідно до п. б. ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.10.2018 у справі №520/17520/14-ц, наявність хоча б однієї з передбачених ст. 376 ЦК України ознак самочинного будівництва свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинно збудованим.

Як вбачається із матеріалів справи, що на підставі Договору дарування від 26.04.2018 ОСОБА_1 набув у власність 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А» загальною площею 125,1 кв.м та житловою 80,2 кв.м, гаража літ. «Б», у зв`язку із чим 26.04.2018, за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на відповідну частку у вищезазначеному об`єкті нерухомості.

Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, виготовленого ТОВ фірмою «ЮРІКС» 16.10.2018 за №6, 2/3 частини наведеного житлового будинку належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 28.01.1975 за №2-17474 та рішення Київського районного виконавчого комітету від 18.05.1990 №320.

Зазначений висновок також містить інформацію про те, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходяться приміщення будинку загальною площею 73,2 кв.м та житловою 51,3 кв.м, гараж під літ. «Б», частина мостіння та огорожі, а у фактичному користування ОСОБА_2 знаходяться приміщення у житловому будинку загальною площею 147,4 кв.м та житловою площею 72,7 кв.м, гараж під літ. «Б1», навіс під літ. «Г», частина мостіння та огорожі.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис щодо права власності ОСОБА_2 на 2/3 частини житлового будинку до зазначеного реєстру внесено не було.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.11.2018 за індексним №144496695 за відповідачем зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок за вищезазначеною адресою, загальна площа якого становить 220,6 кв.м (збільшена на 95,5 кв.м), житлова 124 кв.м (збільшена на 43,8 кв.м), а до його складу включено гараж літ. «Б1» та навіс під літ. «Г».

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10.10.2018 державним реєстратором виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області Хорошуном В.М. внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: видалено загальну площу 125,1 кв.м, житлову 80,2 кв.м, замість яких останнім визначено загальну площу 220,6 кв.м, а житлову 124 кв.м. Підставою для реєстрації за ОСОБА_1 відповідного права власності є Договір дарування, а відомості щодо документів, на підставі яких збільшено площі вказаного об`єкта нерухомості та включено гараж літ. «Б1» та навіс під літ. «Г» до його складу, у Державному реєстрі відсутні.

Отже, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , складає 220,6 кв.м, а житлова площа 124 кв.м, що суперечить правовстановлюючим документам, а саме Договору дарування від 26.04.2018, згідно якого загальна площа вищевказаного об`єкта нерухомого майна є 125,1 кв.м, а житлова 80,2 кв.м.

Звертаючись до суду із позовом ОМР просила, в тому числі, зобов`язати відповідачів за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, оскільки ОМР не приймала рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалися останнім без отримання дозвільних документів, а реконструкцію будинку зроблено поза встановлений законом порядок, тим самим зайнявши земельну ділянку, яка належить громаді м. Одеса.

На підставі вищевстановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, про те, що внаслідок безпідставного збільшення площі об`єкта нерухомості після проведення незаконної реконструкції та будівництва і нових об`єктів (гаражу та навісу) за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було самовільно зайнято земельну ділянку, яка не була оформлена для такої мети в установленому законом порядку та знаходиться у власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що свідчить про здійснення відповідачами самочинного будівництва.

Проведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельних робіт на земельній ділянці, яка не передавалася у встановленому порядку для виконання таких робіт, слід розглядати саме як самочинне будівництво та самовільне зайняття земельної ділянки, оскільки ОМР як орган, який у відповідності до закону наділений повноваженнями розпоряджатися землями територіальної громади м. Одеси, не приймала рішень щодо надання відповідачам у власність або у користування земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції також вірно звернув увагу на те, що рішенням ОМР від 19.09.2018 №3624-VII надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є одним із етапів процедури формування земельної ділянки із земель комунальної власності, що надає особі право звернутися до певного суб`єкта господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність у сфері виготовлення проектної документації, із замовленням на розробку відповідного проекту землеустрою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.12.2018 у справі №32/563 (провадження №12-172гс18) вказала, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом договору оренди за умови досягнення сторонами згоди щодо умов такого договору.

Таким чином, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще не означає передачу такої земельної ділянки у власність чи у користування. Більше того, конкретні межі земельної ділянки визначаються лише при розробленні проекту землеустрою та реєстрації останньої у Державному земельному кадастрі.

Рішення Одеської міської ради від 19.09.2018 №3624-VII прийнято органом місцевого самоврядування до прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора ОСОБА_3 про внесення змін у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Однак, станом на момент подання позовної заяви позивачем не приймалось рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи користування ОСОБА_1 а, відповідно, відсутнє зареєстроване у встановленому законом порядку речове право на таку земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .

Листом від 04.04.2019 за №01-8/184вх управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР повідомило про те, що згідно з даними єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація стосовно реєстрації дозвільних документів на проведення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Також листом від 22.11.2019 за №01-11/4936 департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомлено про те, що за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в департаменті не зареєстровані.

Отже, реконструкція житлового будинку та будівництво гаражу, навісу за адресою АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, оскільки здійснюється на земельній ділянці комунальної власності, яка не була відведена відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 компетентним органом. Вказане свідчить про порушення прав територіальної громади міста Одеси в особі ОМР та захоплення земельної ділянки, яка знаходиться у комунальній власності.

Будівельні роботи, направлені на будівництво абсолютно нових об`єктів нерухомого майна та збільшення площі житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , здійснювались без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, та належно затвердженого проекту.

Щодо вимог про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, слід вказати наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла на момент прийняття рішення державним реєстратором) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією з загальних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах.

Пунктом 4 вказаної статті передбачено, що державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Відповідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого право набувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

Також, відповідно до п. 8 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №1141 (у редакції від 06.06.2018 №484), під час формування заяви про внесення змін до запису Державного реєстру прав додатково до відомостей, передбачених пунктом 6 цього Порядку, вносяться відомості про: 1) тип змін до запису Державного реєстру прав: технічна помилка в записах; зміна відомостей, наявних у записах. Під час формування заяви обирається один із передбачених цим підпунктом типів змін до запису Державного реєстру прав; 2) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (у разі наявності відкритого розділу на об`єкт нерухомого майна); 3) номер запису в Державному реєстрі прав; 4) опис змін; 5) документи, подані для внесення змін до запису Державного реєстру прав: - назва документа; - серія документа (за наявності); - номер документа; - дата видачі документа; - уповноважений суб`єкт, що видав документ; - строк дії документа (за наявності); - додаткові відомості про документ (за наявності).

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, згідно договору дарування ОСОБА_1 набув у власність 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А» загальною площею 125,1 кв.м та житловою 80,2 кв.м, гаража літ. «Б», у зв`язку із чим 26.04.2018 за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на відповідну частку у вищезазначеному об`єкті нерухомості.

Однак, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, без зазначення жодних правових підстав для таких дій 10.10.2018 державним реєстратором були зареєстровані виправлення у розділі щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Державним реєстратором було видалено відомості щодо загальної площі об`єкта нерухомого майна 125,1 кв.м, житлової площі 80,2 кв.м, замість чого площу об`єкта нерухомого майна відповідно до вказаних виправлень було збільшено: загальна площа 220,6 кв.м, а житлова площа 124 кв.м. При цьому, не виконані приписи чинного законодавства щодо обов`язкових реквізитів запису про внесення змін, зокрема, не зазначено типу змін до запису, документів, на підставі яких було внесено зміни.

ОСОБА_1 звертаючись із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2018, зазначив, що зміни щодо об`єкту нерухомого майна за №101 стосуються виправлення технічної помилки, зокрема, приведення у відповідність площі та складових частин домоволодіння у зв`язку з допущеною технічною помилкою при проведенні інвентаризації.

Натомість, як вбачається з договору дарування від 26.04.2018 ОСОБА_1 набув у власність 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А» загальною площею 125,1 кв.м та житловою 80,2 кв.м, гаража літ. «Б».

У матеріалах вказаної реєстраційної справи щодо об`єкту нерухомого майна за № 101 знаходиться технічний паспорт від 07.11.2017 (а.с. 87), виготовлений ТОВ фірмою «Юрікс» на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_4 , який виступав дарувальником за договором дарування.

У журналі внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень, який міститься у вказаному технічному паспорті від 07.11.2017 зазначено про існування 125,1 кв.м загальної площі та житлової площі у розмірі 80,2 кв.м.

Отже, ні з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а ні з реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна за №101, не вбачається, яким чином та за рахунок чого загальна площа об`єкта нерухомого майна була збільшена майже вдвічі.

Єдиним документом, згідно з яким відбулось збільшення площі забудови земельної ділянки комунальної власності м. Одеси, є технічний паспорт, на садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , від 07.08.2018, виготовлений ТОВ фірмою «Юрікс», який не є правовстановлюючим документом, складений вже після набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, та відомості у якому не враховують змісту договору дарування в частині площі об`єкту нерухомості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про незаконність рішення державного реєстратора Хорошуна Вадима Михайловича від 10.10.2018, яким у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено відомості про об`єкт нерухомості житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зміни загальної площі 125,1 кв.м та житлової площі 80,2 кв.м, на загальну площу 220,6 кв.м та житлову площу 124 кв.м, оскільки таке рішення здійснено без дозвільних документів, а тому є безпідставним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 7678, 81, 89 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку була відведена попередньому власнику житлового будинку за цією адресою - ОСОБА_4 , а тому на підставі договору дарування від 26.04.2018, ОСОБА_1 набув у власність 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельну ділянку.

Вказує, що житловий будинок із надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка розміром 0,0503 га, було отримано ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу посвідченим третьою Одеською державною нотаріальною конторою 30.04.1986, №3-1999 та зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №191 під №17986.

Однак, апеляційний суд погоджується із твердженням ОМР про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , передавалася у встановленому законом порядку ОСОБА_4 ..

Так, з 1917 року до 1990 року земля була винятковою власністю держави і надавалася іншим особам тільки у користування.

Положеннями Земельного Кодексу УРСР 1922 року був встановлений обов`язок реєстрації земельних ділянок, в тому числі постанов землевпорядних установ про провадження землеустрою та про затвердження землевпорядних проектів.

Статтею 15 Земельного кодексу УРСР 1922 року передбачено, що відведення землі земельними органами проводиться за правилами землеустрою.

Відповідно до ст. 180 Земельного кодексу УРСР провадження з землеустрою здійснюється в наступній послідовності: 1) порушення справи з землеустрою; 2) підготовка справи з землеустрою, складання проекту землеустрою та надання його учасникам; 3) затвердження проекту землеустрою та приведення його до виконання з встановленням межових знаків; 4) складання та видача сторонам землевпорядних документів.

Згідно ст. 191 Земельного кодексу УРСР 1922 року виконання проекту землеустрою полягає в зміцненні проектованих на місцевості меж землекористування постійними межовими знаками з державним гербом У. С. С. Р. на них.

Статтею 192 Земельного кодексу УРСР 1922 року визначено, що правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядним установою.

Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу УРСР 1922 року при остаточному затвердженні проектів землеустрою землі землевпорядними установами складаються і після державного запису утворених землекористувань (земельної реєстрації) видаються учасникам землеустрою належно засвідчені документи. У названих документах повинні бути визначені означення кордону, місце розташування, простір і склад землекористувань, а також показані їх назви, найменування землекористувачів, час виконання землеустрою і його підстава, умови землекористування та інші істотні відомості, шо містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Справжні землевпорядні плани, акти і діловодства зберігаються при землевпорядних установах.

Стаття 194 Земельного кодексу УРСР визначає, що будь-які плани та акти землекористування, якщо вони не складені землевпорядними установами, належним чином ними не посвідчені, є недійсними та не є доказом законного землекористування.

Згідно ст. 200 Земельного кодексу УРСР 1922 року здійснення земельної реєстрації покладається на Наркомзем і його місцеві органи.

В подальшому ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу Української PCP 1970 року було закріплено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Статтею 22 Земельного кодексу Української PCP 1970 року передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Статтею 1 Земельного кодексу Української PCP 1990 року встановлено, що відповідно до Декларації про державний суверенітет України земля є власністю її народу. Так, частиною 5 Земельного кодексу України 1990 року було закріплено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

З 1990 року в Україні запроваджена земельна реформа, основні положення якої визначені у постанові Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 pоку №563-ХІІ «Про земельну реформу». Відповідно до преамбули зазначеної постанови завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність, а також у користування підприємствам, установам і організаціям з метою створення умов для рівноправного розвитку різних форм господарювання на землі, формування багатоукладної економіки, раціонального використання та охорони земель.

Згідно пункту 1 вказаної постанови з 15 березня 1991 року всі землі Української PCP оголошено об`єктом земельної реформи, відтак, об`єктом реформи також була й земельна ділянка, щодо якої наголошує Міністерство оборони України.

Відповідно до пункту 5 цієї постанови передачу земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею мало здійснюватися в порядку, встановленому Земельним кодексом України, який був прийнятий Верховною Радою Української PCP 18 грудня 1990 року.

Згідно положеннями зазначеного Кодексу передача земель у власність або користування підприємств відбувалась за рішеннями відповідних місцевих рад.

Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу Української PCP 1990 року право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української PCP.

Згідно ст. 22 Земельного кодексу Української PCP 1990 року право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином, закріплено, що право користування земельною ділянкою виникає після одержання відповідного державного акта, який видається і реєструється сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Таким чином, особа, якій відводилась земельна ділянка, може вважатися її законним землекористувачем лише за умови дотримання вимог по землеустрою та отримання належних документів.

За інших умов дії особи, які спрямовані на набуття прав щодо відведеної земельної ділянки (початок користування нею) з недодержанням в момент вчинення таких дій вимог діючого законодавства, не створюють юридичних наслідків для такої особи по відношенню до відведеної їй земельної ділянки, не створюють підстав для користування нею.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про дотримання ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 процедури оформлення прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме процедури землевідведення та виділення земельної ділянки в натурі.

Також позивач не надав документів на підтвердження того, що Одеською міською радою народних депутатів був виданий державний акт про право постійного користування вказаною земельною ділянкою за формою, встановленою Верховною Радою Української PCP.

Враховуючи, що відповідачем не було проведено реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, в той час як обов`язкова реєстрація права землекористування шляхом отримання відповідного державного акта на право користування землею була передбачена з моменту введення в дію Земельного кодексу УРСР 1922 року, відповідно до ч. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вищевказане право постійного користування у позивача не виникало.

Безпідставними є також посилання на те, що звертаючись до суду із позовною заявою ОМР не довела наявності у неї речового права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю.

Згідно ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкт нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Виходячи з того, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на території м. Одеси, не перебуває у державній власності та не передавалась у користування та/або у приватну власність іншим особам, вказана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси згідно з вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, всі землі комунальної власності в межах м. Одеса належать територіальній громаді міста. Управління земельними ділянками комунальної власності здійснює Одеська міська рада.

Таким чином, доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.

Крім того, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45),Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, та заперечення відповідача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришин Максим Валерійович залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда