Справа № 168/1097/23
Провадження № 2/168/36/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Хаврони О.Й.,

за участю: секретаря Островерхої Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в смт. Стара Вижівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на такі обставини.

08.01.2013 р. позивач і відповідач зареєстрували шлюб, який рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 14.06.2013 р. розірвано. За час шлюбу на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:009:0192, загальною площею 0,116 га по АДРЕСА_1 вони як подружжя побудували будинок. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових трав на нерухоме майно власником є відповідач.

Позивач просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,116 га, кадастровий номер 0:01:009:0192, на якій побудований даний будинок, об`єктами права спільної сумісної власності його та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищезазначених об`єктів.

При цьому позивач посилається на норми Сімейного кодексу, згідно з якими набуте за час шлюбу майно є спільною сумісною власністю, частки є рівними, якщо інше не встановлено договором чи домовленістю.

Також позивач посилається на те, що виходячи з положень Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає і в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічну правову позицію щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та будівлі, розташованої на ній, висловлював також Верховний Суд.

Оскільки добровільної згоди про поділ майна між подружжям не досягнуто, то позивач звернувся до суду.

Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 15.12.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подала.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому, та додав, що питання про відступ від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні не ставиться. Просить стягнути з відповідача в користь позивача судові витрати в розмірі 9700 грн, що складаються з витрат на надання правничої допомоги в розмірі 8000 грн, судового збору -1100 грн та витрат на проведення оцінки майна -600 грн.

У судове засіданні відповідач не з`явилась, будучи належно повідомленою про час розгляду справи, заяв чи клопотань не подала. Суд ухвалив розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши представника позивача, дослідивши надані суду докази, відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Суд встановив такі обставини.

Позивач та відповідач перебували в реєстрованому шлюбі з 08.01.2013 р.

Відповідач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0192, загальною площею 0,116 га по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15.09.2014 р. Вказана ділянка зареєстрована за відповідачкою в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.09.2014 р.

На цій земельній ділянці побудований житловий будинок загальною площею 128, 5 кв. м., який, згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності, зареєстрований 22.12.2015 за відповідачкою на праві приватної власності, розмір частки 1.

Вартість вказаного будинку згідно з висновком оцінювача від 23.11.2023 р. становить 62000 грн., а земельної ділянки, на якій він збудований - 36053 грн.

Рішенням Старовижівського районного суду від 14.06.2023 р. шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний.

Таким чином, право власності на житловий будинок та земельну ділянку відповідачка набула у власність за час шлюбу.

Вирішуючи спір між сторонами, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , сторони побудували, перебуваючи в шлюбі, право власності на нього зареєстроване за відповідачкою, відтак, відповідно до вказаних вище норм Сімейного кодексу, цей будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вказаний будинок підлягає поділу між позивачем та відповідачкою в рівних частках виходячи з встановленої законом презумпції рівності часток подружжя, яка сторонами не спростована, оскільки суду не надано доказів про наявність домовленостей чи шлюбного договору між сторонами про інший розмір часток подружжя чи доказів існування підстав відступити від засади рівності часток.

Отже, вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку є обґрунтованими.

Щодо визнання за позивачем прав власності на 1/2 земельної ділянки, на якій побудований належний сторонам будинок, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.57 ЦПК майно, набуте чоловіком чи дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Як встановлено, земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0192, на якій розміщений належний сторонам на праві спільної сумісної власності будинок, набута відповідачкою за час шлюбу на підставі договору дарування, а тому є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 57 СК.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, оскільки до позивача переходить право власності на частину житлового будинку, то суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0192, загальною площею 0,116 га по АДРЕСА_1 , на якій збудований належний подружжю житловий будинок, є обґрунтованими.

Відповідно до статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати позивача зі сплати судового збору та витрати на проведення оцінки майна 600 грн.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи встановлено, що професійна правнича допомога надавалась позивачу Адвокатом Хомичем Ю.В., що підтверджується договором про надання правничої допомоги, та ордером про надання правничої (правової) допомоги, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Представник позивача уточнив розмір судових витрат (без витрат на участь в судових засіданнях) і просить стягнути з відповідачки 8000 грн витрат за надання правової допомоги у цій справі.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, виходячи із встановленої реальності участі адвоката у наданні професійної правничої допомоги у даній цивільній справі та необхідності такої, беручи до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та беручи до уваги зазначені в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн., які можна вважати необхідними для позивача, який звернувся до адвоката для надання йому професійної правничої допомоги.

Таким чином, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, враховуючи критерій складності справи, обсяги виконаної роботи, а також враховуючи принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, СК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 133, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,116 га, кадастровий номер :01:009:0192, на якій побудований даний будинок, об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки, площею 0,116 га, кадастровий номер :01:009:0192, на якій побудований даний будинок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 1100 (тисяча сто) грн. та 600 (шістсот) грн. витрат на проведення оцінки майна.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Хомич Юрій Валентинович, адреса: бульвар Л.Українки, 30/36, м.Ковель, Волинської області

Відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 21.03.2024 р.

Суддя О. Й. Хаврона