Справа № 761/4516/22
Провадження № 2/761/3061/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Лишняк А.О.,

від позивача: ОСОБА_1 ,

від відповідача 1: представник Глущенко О.М. ,

від третьої особи: представник Котляр Т.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м.Києві, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Київська міська прокуратура, про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Позивач просить суд:

1. Зобов`язати Головне управління Національної поліції України у м. Києві спростувати інформацію, яка наведена, зокрема, в ЄО № 73152 та ЄО № 73268 про те, що позивач є психічно хворою людиною та проходив лікування в психіатричній лікарні, шляхом подання заяви до суду в рамках даного судового провадження про те, що інформація про психічну хворобу та лікування в психіатричній лікарні позивача є недостовірною інформацією, з відповідним письмовим вибаченням з боку Головного управління Національної поліції України у м. Києві за розповсюдження цієї недостовірної інформації та приєднання належно завіреної копії цієї заяви до матеріалів кримінального провадження № 0011399.

2. Стягнути на користь позивача шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України компенсацію за моральну шкоду завдану позивачу Головним управлінням Національної поліції України у м. Києві в особі Деснянського управління ГУНП у м. Києві, в зв`язку з розповсюдженням недостовірної інформації про його психічне здоров`я та лікування в психіатричній лікарні в розмірі 195000 гривень.

3. Стягнути на користь позивача шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України компенсацію за моральну шкоду у сумі 936000 гривень, завдану рішеннями, діями та бездіяльністю Головного управління Національної поліції України у м. Києві в особі Деснянського, Шевченківського та Печерського управлінь поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві, в зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача на протязі п`яти років з розслідування подій осені 2016 року по захопленню квартири позивача та фактичним сприянням своїми діями та бездіяльністю цьому незаконному захопленню, неодноразовим перепродажам та спробам перепродати його квартиру, пограбуванню квартири позивача, нанесенню йому тілесних ушкоджень та іншому, що призвело до його моральних страждань, зазначених вище.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що восени 2016 року в результаті 3-х денного штурму квартири позивача (15.09.2016, 04.10.2016 та 07.10.2016), його квартира була захоплена невідомими йому на той час особами з застосуванням насильства проти нього, погрозою каліцтва та вбивства під приводом неповернення позивачем кредиту на підставі сфальсифікованого права власності на його квартиру за ОСОБА_4 . В результаті незаконних дій і рішень Деснянського УП ГУНП у м. Києві на користь злочинців, бездіяльності Головного управління НП України у м. Києві в особі Деснянського, Шевченківського та Печерського УП ГУНП у м. Києві по розслідуванню подій по фізичному захопленню квартири позивача, її перепродажу, шахрайських дій по заволодінню правом власності на неї, спроб перепродати квартиру по частинах, квартира позивача була незаконно захоплена, розграбована та неодноразово перепродана, позивач був викинутий з квартири з застосуванням фізичного насилля, погрозами каліцтва та вбивства, при цьому йому були нанесені тілесні ушкодження, в тому числі, середньої важкості (зокрема, зламана рука), із-за позивача побиті жінки, він був вимушений проживати в чужих квартирах, в тому числі орендованих, в зв`язку з чим, позивач не може дозволити собі провести необхідні хірургічні операції, які були рекомендовані за станом його здоров`я (кошти на операції витрачені, зокрема, на оренду житла), що призводить до погіршення стану його здоров`я, п`ять років він знаходиться в стані постійного стресу, не можу повернути розграбоване майно та викрадені кошти, вимушений весь свій час тратити на відвідування органів досудового розслідування, безрезультатне спілкування з їх представниками, писання скарг, клопотань, заяв до правоохоронних органів, судів та перевіряючих органів та осіб, в зв`язку з, бездіяльністю слідства.

Разом з матеріальною шкодою позивачу була спричинена і моральна шкода, яка обумовлена та полягає у порушенні його права власності (права користування квартирою), його сильних душевних і фізичних стражданнях, які він зазнав, в зв`язку з, протиправною поведінкою щодо нього внаслідок захоплення фактично за сприянням Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві квартири позивача з розграбуванням майна, нанесенням йому тілесних ушкоджень, в переживаннях у зв`язку з погіршенням його здоров`я і відсутністю можливості, у зв`язку із, означеними подіями адекватно реагувати на це (зокрема не можу провести необхідні хірургічні операції, додатки №№ 17, 56), необхідністю пошуку житла для проживання, у порушенні нормальних життєвих зв`язків; значному погіршенні стосунків з оточуючими людьми (із-за позивача побиті жінки, а будь-яка реакція з боку поліції відсутня), підривом репутації, у постійному стресі (наслідки - додаток № 57), почутті невизначеності, відчаю та приреченості, необхідністю безрезультатного відвідування органів досудового розслідування на протязі 5 років, які фактично знущаються над позивачем своєю бездіяльністю, тривалою невизначеністю спірних правовідносин, у переживаннях, що злочин залишається безкарним, а злочинці вже уникнули відповідальності за декількома статтями КК України, зазначеними вище, і можуть далі планувати протиправні дії проти позивача за підтримкою або бездіяльністю правоохоронних органів.

Саме незаконні рішення, дії та бездіяльність Головного управління НП України у м. Києві в особі Деснянського, Шевченківського та Печерського УП ГУ НП в місті Києві не тільки самі по себе заподіяли позивачу моральну шкоду, але і спровокували наступні події, які призвели до всіх цих страждань і переживань, порушення його прав та фактично провокують нові правопорушення.

Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якій заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано допустимих доказів порушення його прав та інтересів ГУ НП у м. Києві. До справи долучені копії документів, які підтверджують, що позивач скористався своїм правом на оспорювання процесуальної діяльності уповноваженої особи - слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві, що визначено главою 26 КПК України. Факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача, зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені, зазначені позивачем, ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. Твердження позивача, що інформація, яка міститься в процесуальних документах у кримінальному провадженні № 0011399 може бути поширена - є хибною думкою позивача.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача-1, в якому він зазначив, що вважає відзив повністю необґрунтованим і таким, що жодним чином не спростовує викладене у позовній заяві від 07.02.2022.

Позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, шляхом їх доповнення, та просить суд:

Стягнути на користь позивача шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України компенсацію за матеріальну шкоду у сумі 114550 гривень, завдану в результаті незаконних дій, рішень та бездіяльності Головного управління Національної поліції України у м. Києві в особі Деснянського, Шевченківського, Печерського управлінь поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві під час захоплення квартири позивача та на протязі шості років розслідування подій осені 2016 року по захопленню його квартири та фактичним сприянням своїми діями та бездіяльністю цьому незаконному захопленню, неодноразовим перепродажам та спробам перепродати його квартиру, пограбуванню його квартири.

Відповідач-1 подав до суду письмові заперечення.

Позивач подав до суду письмові додаткові пояснення.

Третьою особою подано до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що доводами позовної заяви не доведено всі елементи доказування, а саме наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. З урахуванням викладеного, позовна заява ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення незаконних дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні, яке відбулось 21.02.2024 року, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.

В судовому засіданні, яке відбулось 21.02.2024 року, представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві.

В судове засідання, яке відбулось 21.02.2024 року, відповідач-2 не з`явився, про місце дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву та заперечень до суду не скористався.

В судовому засіданні, яке відбулось 21.02.2024 року, представник третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 23.09.2016 після першого захоплення квартири ОСОБА_1 за результатами подій від 15.09.2016 Деснянським управлінням поліції ГУНП у м. Києві було відкрите кримінальне провадження № 0011399 за ст. 356 КК України.

28.10.2016 ОСОБА_1 була подана до Деснянського УП ГУНП у м. Києві заява про вчинення проти нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, по подіях 15.09.2016, 04.10.2016 та 07.10.2016.

В зв`язку бездіяльністю компетентних осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві по внесенню відомостей за даною заявою до ЄРДР в порушення ст. 214 КПК України, ОСОБА_1 була подана скарга до Деснянського районного суду м. Києва. 10.11.2016 скарга була задоволена.

За рішенням суду 08.12.2016 відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 162 КК України були внесені до ЄРДР № 0014434.

30.11.2016 ОСОБА_1 була подана заява про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ст. 186 КК України, в зв`язку із, пограбуванням квартири невідомими особами 17.11.2016.

В зв`язку бездіяльністю по внесенню відомостей за заявою ОСОБА_1 від 30.11.2016 до ЄРДР в порушення ст. 214 КПК України, ОСОБА_1 також була подана скарга до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва. 15.12.2016 скарга судом також була задоволена і компетентних осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві зобов`язано внести відповідні відомості за скаргою ОСОБА_1 від 30.11.2016 до ЄРДР і розпочати досудове розслідування.

В зв`язку бездіяльністю по внесенню відомостей за заявою ОСОБА_1 від 27.11.2017 до ЄРДР в порушення ст. 214 КПК України, ним також була подана скарга до Деснянського районного суду м. Києва. 06.12.2017 скарга судом була задоволена і компетентних осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві зобов`язано внести відповідні відомості за моєю скаргою від 27.11.2017 до ЄРДР і розпочати досудове розслідування

Подгорновим С.М. подавалися скарги до прокуратури, Генеральної прокуратури, депутатам Верховної Ради, до Президента України. На їх виконання було проведено перевірки зазначених кримінальних справ. Встановлена бездіяльність слідства листом Прокуратури міста Києва №04/2/3-107-16 від 06.09.2017, листом СУ ГУ НП у м.Києві №П-1606/125/23/1-2021 від 11.05.2021, листом №10.53-59-6222ВИХ-21 від 03.11.2021.

18.01.2021 кримінальне провадження № 0000114 було закрите, але за рішенням Деснянської окружної прокуратури постанова про закриття КП № 0000114 14.06.2021 була скасована, як незаконна.

По факту шахрайських дій з правом власності на квартиру ОСОБА_1 , ним було подано заяву до Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, за якою було порушено кримінальне провадження № 0002206.

ОСОБА_1 була подана заява до Печерського районного управління поліції ГУНП у м. Києві про кримінальне правопорушення за статтею 382 КК України. В зв`язку із, бездіяльністю компетентних осіб Печерського УП ГУНП у м. Києві по внесенню відомостей за даною заявою до ЄРДР в порушення ст. 214 КПК України, ним була подана скарга до Печерського районного суду м. Києва. 06.05.2020 скарга була задоволена. Було відкрите кримінальне провадження №0002329.

Як вбачається із копій довідок ЄО №73152 від 07.10.2016 та ЄО №73268 від 07.10.2016, Національною поліцією була розповсюджена недостовірна інформація, що ОСОБА_1 є психічно хворою людиною, яка тільки за місяць до захоплення квартири виписалась з психіатричної лікарні.

Як вбачається із копії довідки КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» №2-01/109 від 23.01.2024, за період з 2006 по теперішній час ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в лікарні не значиться.

Як вбачається із копії довідки КНП «МЗНПД» №061/32-227 від 26.01.2024, інформація про звернення ОСОБА_1 до лікаря-психіатра протягом 2016 року відсутня.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Враховуючи тривалість розгляду кримінального провадження понад 5 років, відсутністю прийнятих процесуальних рішень, постановлення ухвали слідчого судді щодо зобов`язання посадових осіб органів досудового розслідування внести відомості до ЄРДР, та враховуючи факт притягнення посадових осіб Деснянського УП ГУ НП у м.Києві до дисциплінарної відповідальності, дані обставини свідчить про надмірну тривалість вирішення питання про обґрунтованість кримінального обвинувачення, що в свою чергу є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого статтею 13 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, суд вважає, що у цій справі, таким органом є Головне управління Національної поліції України у м.Києві, як особа, діями та бездіяльністю якої було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року, а відтак, спростовує посилання відповідача-1 та третьої особи про відсутність спричинення позивачу моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Отже, судом встановлено неналежне проведення досудового розслідування внаслідок бездіяльності саме посадових осіб Деснянського УП ГУ НП у м.Києві, що підтверджено листом від 11.05.2021, про який зазначено вище (а.с.74 т.1), та поняттям розумних строків у кримінальному судочинстві, таким чином, позивачу було спричинено моральні страждання, і суд робить висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

В той же час, суд звертає увагу, що позивачем під час розгляду справи не доведено неналежного проведення досудового розслідування посадовими особами Шевченківського УП ГУ НП у м.Києві та Печерського УП ГУ НП у м.Києві.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачеві дійсно було заподіяно моральну шкоду, що виразилось у втратах немайнового характеру внаслідок моральних страждань.

Проте, суд вважає необхідним звернути увагу, що на момент виселення ОСОБА_1 з належної йому квартири, у співробітників поліції, які прибували на місце подій, були відсутні дані про незаконність права власності осіб, які на той час стали власниками майна, а тому доводи позивача про сприяння співробітників поліції виселенню позивача з квартири є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд дійшов висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями працівників Деснянського УП ГУ НП у м.Києві моральної (немайнової) шкоди, однак позивачем не було доведено розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, у зв`язку з цим, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідачів підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20000,00 грн.

Щодо позовних вимог про компенсацію матеріальної шкоди, яка полягала у витратах позивача на оренду житла, то суд дійшов висновку, що протягом всього часу розгляду справи, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що саме зі сторони відповідачів, йому була спричинена матеріальна шкода, а також відсутність причинно-наслідкового зв`язку, а тому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності:

а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною;

б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Так, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, що ОСОБА_1 не є психічно хворою людиною та лікування в психіатричній лікарні не проходив, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з урахуванням встановлення дієвого способу захисту прав позивача, та з огляду на те, що вибачення за розповсюдження недостовірної інформації не передбачено чинним законодавством.

Також, суд дійшов висновку, що не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації про його психічне здоров`я та лікування в психіатричній лікарні, не підлягає задоволенню, з огляду на те, що судом встановлено, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, у зв`язку із, розповсюдженням недостовірної інформації про його психічне здоров`я та лікування в психіатричній лікарні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно частково задовольнити.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України у м. Києві спростувати недостовірну інформацію, яка наведена, зокрема, в ЄО № 73152 та ЄО № 73268, про те що ОСОБА_1 є психічно хворою людиною та проходив лікування в психіатричній лікарні, шляхом внесення змін до електронних баз МВС в яких фіксуються повідомлення про виклики поліції по 102, та направлення повідомлення про спростування до матеріалів кримінального провадження № 0011399.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 20000(двадцять тисяч)грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2024 року.

Суддя: