Дата документу 14.02.2024 Справа № 336/1448/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1448/22 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/433/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в порядку самопредставництва Кравченка Олександра Миколайовича,Запорізької обласної прокуратури,представника ОСОБА_1 - адвоката Плецької Юлії Вікторівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який підписаний адвокатом Плецькою Ю.В., до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову зазначав, що під час здійснення досудового слідства Шевченківським районним відділом Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Запорізькій області кримінальної справи за ознаками частини другої статті 121 Кримінального кодексу України 23 листопада 2009 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні вказаного злочину, а 18 листопада 2009 року до нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого простиралась на весь час досудового слідства, а також судового розгляду, доки його не було змінено судом під час направлення справи на додаткове розслідування, постанова про що була ухвалена 25 листопада 2011 року. Таким чином, час перебування позивача під вартою обчислювався 24 місяцями та 7 днями.

Після проведення додаткового розслідування кримінальна справа до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя не поверталась, хоча справу було направлено прокурором Шевченківського району м. Запоріжжя для організації подальшого розслідування слідчому відділенню Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Запорізькій області 05 березня 2012 року.

На теперішній час означена кримінальна справа в провадженні правоохоронних органів регіону не перебуває.

Як вбачається з довідки про судимості, станом на 25 березня 2019 року позивач не має не знятої чи не погашеної судимості, і не перебуває в розшуку, проте він є особою, якій 23 листопада 2009 року пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, і щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який змінений на підписку про невиїзд на підставі постанови суду про направлення справи для провадження додаткового розслідування. Між тим, за відповіддю Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області жодних відомостей про кримінально карані діяння щодо ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань не було внесено, що свідчить про порушення конституційного права позивача шляхом розміщення інформації про пред`явлене обвинувачення в довідці про судимість. Звернення позивача до управління інформаційно-аналітичної роботи з проханням внести до бази даних згідно персонально-довідкового обліку ЄІС МВС актуальні відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключити недостовірну інформацію про пред`явлення обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та застосування запобіжного заходу у виді арешту, а також про проведення прокурором Шевченківського району м. Запоріжжя додаткового розслідування увінчалось відмовою з посиланням на відсутність будь-якої інформації про результати судового розгляду або будь-яке інше рішення по вказаній кримінальній справі.

Виходячи з викладеного, позивач вважає, що інформація про притягнення його до кримінальної відповідальності у компетентних органів була відсутня, крім того, вказану інформацію не може містити довідка про наявність або відсутність судимостей, виходячи з такого. Кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням за ч. 2 ст. 121 КК України розслідувалась за правилами Кримінально-процесуального кодексу 1960 року, який втратив чинність по мірі набуття законної сили Кримінальним процесуальним кодексом України, що мало місце 20 листопада 2012 року. Відповідно по Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу якщо за результатами розгляду кримінальної справи відповідно до КПК України 1960 року суд постановив рішення про її повернення прокурору для проведення додаткового розслідування, таке розслідування має проводитися в порядку та у строки, визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, а у відповідності до ст. 214 Кримінального процесуального кодексу досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і не допускається до або без такого внесення, і так як в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відсутні відомості про наявність кримінальних проваджень, в межах яких ОСОБА_1 повідомлено про підозру, є такою, що не відповідає дійсності інформація в базі даних оперативно-довідкової картотеки про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та про обрання щодо нього запобіжного заходу, тому вона підлягає виключенню з вказаної бази даних.

Вважаючи бездіяльність щодо виключення вказаної інформації з бази даних оперативно-довідкової картотеки незаконною, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до Запорізького окружного адміністративного суду, який в задоволенні позовних вимог відмовив.

Проте рішення суду першої інстанції було скасовано судом апеляційної інстанції та постановлено нове рішення, відповідно до якого бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою визнано протиправною та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України виключити з оперативно-довідкових картотек недостовірну інформацію про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За наслідками виконання вказаного судового рішення позивач отримав довідку МВС України, у відповідності до якої ОСОБА_1 станом на 26 травня 2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Між тим, протягом тривалого часу, а саме, з 25 листопада 2011 року по 26 травня 2021 року (майже 10 років), в базі даних Міністерства внутрішніх справ України містилась недостовірна інформація про наявність висунутого проти ОСОБА_1 обвинувачення, кримінальної справи та застосованого щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Внаслідок незаконного переслідування позивача, його чисельних викликів до правоохоронних органів, незаконного перебування під вартою більш ніж два роки емоційний стан позивача був пригніченим у зв`язку з безперервними хвилюваннями з приводу незаконного переслідування, порушення звичних життєвих зв`язків, відносин з близькими та знайомими, значна кількість яких через ганебне обвинувачення позивача припинила спілкування з ним. Глибину моральних страждань посилювала та обставина, що під час застосування до нього найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження позивач перебував у неповнолітньому віці, коли активно відбувається формування особистості людини, відбувається усвідомлення загальнолюдських, духовних та соціальних цінностей, тому усвідомлення соціальної несправедливості та розчарування в правоохоронній системі має більш руйнівні наслідки для особи з незміцнілою дитячою психікою, яка є більш вразливою у особистому сприйнятті процесів, що відбуваються навколо та в суспільстві. Посилювала ці страждання і відсутність батьківського піклування через передчасну смерть обох батьків позивача, що на момент притягнення його в якості обвинуваченого знаходився під опікою свого діда, який хоча й пов`язаний з позивачем відносинами кровної спорідненості, проте на час встановлення опіки був вже літньою людиною, коло інтересів якого та світогляд з віком значно звузились, та він не здатен був повною мірою компенсувати не отримані дитиною від батьків, чию роль у формування особистості неможливо переоцінити, турботу, любов та виховання, а також втішити дитину, що опинилась сам на сам із свавіллям з боку власної держави, іменем якої здійснювалося провадження щодо нього.

Позивач акцентує увагу на тотальному порушенні конвенційного принципу розумних строків під час розгляду даної кримінальної справи, триманні неповнолітньої дитини під вартою, упередженості правоохоронних органів, небажанні виключити недостовірну інформацію, що порочить честь та гідність позивача, який є дитиною-сиротою. У своїй сукупності вказані фактори призвели до моральних страждань та втрат, що спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків.

Глибину моральних страждань, спричинених незаконними діями правоохоронних органів, щодо незаконного статусу обвинуваченого протягом існування цього статусу, починаючи з початку кримінального переслідування, а саме, з 18 листопада 2009 року, по день виконання рішення адміністративного суду та отримання довідки про відсутність судимостей в новій редакції, яке (отримання) сталося 26 травня 2021 року, а загалом перебування під кримінальним переслідуванням тривало 11 років та 6 місяців, позивач оцінює у 897 000 грн., з розрахунку один розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди, помноженої на кількість місяців такого переслідування. Страждання ж у зв`язку з незаконним застосуванням запобіжного заходу просить відшкодувати у сумі 156 000 грн., які кратні 24 місяцям 7 дням перебування під вартою та одному розміру мінімальної заробітної плати станом на момент вирішення справи.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь 1 053 000 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Міністерства фінансів України задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на відповідному рахунку на користь ОСОБА_1 92 677 грн. у відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним застосуванням запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Решту вимог залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в порядку самопредставництва Кравченко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконність дій чи бездіяльності, що стали передумовою завданням моральної шкоди, повинна бути доведена у законному порядку.

Крім того, вважає, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, не надані належні, достовірні, допустимі та достатні докази, що саме внаслідок протиправних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області позивачу була завдана моральна або матеріальна шкода, а зазначений позов заявлено не до тієї особи.

На переконання представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області судом при ухваленні рішення не зазначено чи усі загальні підстави цивільно-правової відповідальності було встановлено, не наведено беззаперечного обґрунтування щодо доцільності, розумності та об`єктивності стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 92 677 грн.

Також зазначає, що оскільки позовна заява задоволенню не підлягає, то, відповідно, рішення суду щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу повинно бути скасовано.

Запорізька обласна прокуратура не погодилася з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подала апеляційну скаргу, яка підписана керівником обласної прокуратури Спільником С.І. В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури.

В обґрунтування доводів покликається на те, що закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ці підстави можна поділити на такі групи: реабілітуючі; нереабілітуючі. Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 466/4560/20, від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач незаконно перебував під вартою з 18.11.2009 по 25.01.2011. Так, враховуючи відсутність відомостей про ухвалення стосовно позивача виправдувального вироку або ухвали про закриття провадження щодо позивача з реабілітуючих підстав, які б дали суду можливість однозначно стверджувати про незаконність перебування позивача під вартою, суд дійшов помилкового висновку про те, що наявні підстави для відшкодування завданої особі шкоди у порядку та розмірах, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди, завданою протиправною бездіяльністю відповідних органів, у розмірі 897 000 грн., представник ОСОБА_1 - адвокат Плецька Ю.В. також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 897 000 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 897 000 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з висновками суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди, завданою протиправною бездіяльністю, не можна погодитися, виходячи із наступних обставин.

Станом на дату формування довідок про несудимість інформація про притягнення позивача до кримінальної відповідальності у компетентних органів була відсутня, тобто є такою, що у встановленому законом порядку не підтверджена, і взагалі інформація про пред`явлення звинувачення не може містити довідка, передбачена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 листопада 2016 року № 1256. Таким чином, станом на дату формування довідок про несудимість, а також на даний час відносно ОСОБА_1 не існує жодного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, відтак, проведення будь-якого розслідування, в т.ч. пред`явлення обвинувачення неможливо. ОСОБА_1 не має будь-якого процесуального статусу у кримінальному провадженні, як-то підозрюваний чи обвинувачений.

Відповідно, інформація, яка міститься в базі даних оперативно-довідкової картотеки відносно ОСОБА_1 про пред`явлене звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009, а також про проведення відносно нього прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи, не відповідає дійсності та має бути актуалізована.

Таким чином, необ`єктивна інформація про те, що ОСОБА_1 станом на 2018, 2019, 2020 роки пред`явлене звинувачення, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та проводиться досудове розслідування у вищевказаній кримінальній справі, за відсутності відомостей із Єдиного реєстру досудових розслідувань, має бути виключена з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку).

Представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також акцентує увагу на «тотальному порушенні» конвенційного принципу розумних строків під час розгляду вказаної кримінальної справи, триманні неповнолітньої дитини під вартою, упередженості правоохоронних органів та небажанні виключити недостовірну інформацію, що порочить честь та гідність позивача, який є дитиною-сиротою, що у своїй сукупності призвело до страждань. Позивачу за весь цей час знущань некомпетентними співробітниками правоохоронних органів було завдано непоправної шкоди від моральних страждань та втрат, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Звертає увагу, що позивач в обґрунтування своїх доводів щодо стягнення моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання міру запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою, посилається на правову підставу саме наявність вини, та встановлення судом неправомірності бездіяльності відповідачів (ст. 1167 ЦК України). Проте судом першої інстанції в оскаржуваному рішення не була застосована дана норма матеріального права до спірних правовідносин. На підтвердження наявності підстав для стягнення моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідачів, позивач посилався на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року у справі №280/5583/20.

За результатами виконання вказаної постанови позивач отримав Довідку МВС України серія ІІА №2428726, згідно якої він за обліками МВС України станом на 26.05.2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Тобто, протягом тривалого часу, з 25.11.2011 року по 26.05.2021 року (майже 10 років) відносно ОСОБА_1 містилась недостовірна інформація про наявність обвинувачення, кримінальної справи та обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Від представника Міністерства фінансів України Лісовської Л.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, у якому вона зазначає, що Міністерство фінансів України отримало та розглянуло апеляційну скаргу, вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також просить розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі представника Міністерства фінансів України.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційні скарги не скористалися.

В судове засідання ОСОБА_1 , його представник - адвокат Плецька Ю.В., представники Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Міністерства фінансів України не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, що підтверджується довідками про доставку електронного документу, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Плецька Ю.В. надала апеляційному суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності позивача та за її відсутності.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області представник Міністерства фінансів України Лісовська Л.О. зазначила, що просить розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі представника Міністерства фінансів України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника Запорізької обласної прокуратури Шевченка А.Ю., представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Кравченка О.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Плецькою Ю.В., - задовольнити частково, з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 січня 2010 року в справі за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК України затверджено обвинувальний акт за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

У вказаній кримінальній справі 18 листопада 2009 року ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст. 115 УПК України 1960 року за підозрою у вчиненні злочину, а 23 листопада 2009 року щодо нього обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

23.11.2009 року позивачу Шевченківським РВ ЗГУ УМВД України в Запорізькій області пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України за матеріалами кримінальній справі №08004-2-1- 2009/001638 від 04.11.2009.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року у справі 0827/1-61/11 кримінальну справу було направлено прокуратуру Шевченківського району м. Запоріжжя на додаткове розслідування. Запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд, та ОСОБА_1 звільнено в залі суду.

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя листом від 02.05.2019 року №01-18/182/2019 повідомив ОСОБА_1 , що 25.01.2011 року судом було винесено постанову про направлення даної кримінальної справи прокурору для організації додаткового розслідування, постанова суду набрала законної сили 02.02.2011 року. 07.02.2011 року кримінальна справа у відношенні ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, була направлена прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя та згідно журналів реєстрації кримінальних справ (проваджень) за 2011-2019 роки до суду не поверталась.

У відповідь на адвокатський запит стосовно того чи перебуває на стадії досудового розслідування кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , Шевченківське ВП Дніпровського ВП ГУНП Запорізької області листом №вх наз/48/04/04-2020 від 20.03.2020 року повідомило, що жодного кримінального провадження відносно ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було.

Також, у відповідь на запит листом за №вх31а.з/48/04/04-2020 від 30.06.2020 року Шевченківський ВП Дніпровського ВП ГУНП Запорізької області повідомив, що жодного кримінального провадження відносно ОСОБА_1 до ЄРДР внесено не було, а із Запорізької місцевої прокуратури №1 кримінальне провадження із повернутим обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 не надходило.

Управління інформаційно-аналітичної підтримки листом від 21.09.2020 року №2127/2/01-2020 повідомляло відділ правого забезпечення ГУ НП в Запорізькій області, що згідно даних обліків УІАП ГУНП в області, 04.11.2009 року Шевченківським РВ ЗМУ УМВС в Запорізькій області відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була порушена кримінальна справа № 8040 по факту спричинення тілесних ушкоджень гр-ну ОСОБА_3 , кримінальна справа направлена до суду, 25.01.2011 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя кримінальне провадження було направлене на додаткове розслідування прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя.

Департамент інформатизації МВС України повідомляв суд, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року кримінальну справу № 16380904 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК України повернуто прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя для організації додаткового розслідування. Відповідно до записів електронного журналу відомостей про ОСОБА_1 до централізованого персонально-довідкового обліку завантажені з регіонального персонально-довідкового обліку, який ведеться ГУНП в Запорізькій області.

31 грудня 2011 року слідчим слідчого відділення Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління юстиції Головного управління Міністерства внутрішніх справа України в Запорізькій області винесені постанови про закриття кримінального провадження з підстав, зазначених у статті 213 КПК України 1960 року та про зупинення досудового слідства на підставі пункту 2 частини 1 статті 206 КПК України в редакції 1960 року.

Заступником прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя 15 березня 2012 року вказані постанови були скасовані, а кримінальну справу направлено до слідчого відділення Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління юстиції Головного управління Міністерства внутрішніх справа України в Запорізькій області для організації подальшого розслідування та отримано уповноваженою службовою особою в цей же день.

В теперішній час місце перебування вказаної кримінальної справи не відомо, відомості про вказану кримінальну справу до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились, запобіжні заходи ОСОБА_1 не обиралися, про підозру йому не повідомлялося, що вбачається з відповіді Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області від 18.04.2022 року № 57-1031вих-22 на запит Запорізької обласної прокуратури.

Крім того, ОСОБА_1 отримано від Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України довідку серії ААА №0420543 про наявність/відсутність судимості, в якій вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 21.09.2018 року на підставі ст.ст. 88-90 КК України не знятої чи не погашеної судимості не має, та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, якій 23.11.2009 Шевченківським РВ У МВС м. Запоріжжя пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, кримінальна справа № 08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009. Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 кримінальну справу направлено на додатковий розгляд. Відомості про результати судового розгляду кримінальної справи до МВС не надходили.

Позивач також отримав довідку серії ААА №0557831 про наявність/відсутність судимості, видану Департаментом інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 25.03.2019 року не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, якій 23.11.2009 року Шевченківським РВ ВС м. Запоріжжя пред`явлено звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрано міру запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009. За постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 кримінальну справу направлено прокурору Шевченківського району на додатковий розгляд, звільнено із зали суду на підписку про невиїзд.

Адвокат Рассихіна І.І. звернулась до Управління інформаційно-аналітичної роботи з проханням внести до бази даних згідно персонально-довідкового обліку ЄІС МВС актуальні відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключити недостовірну інформацію про пред`явлення звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, а також про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_1 .

Листом №884/2/012020 від 29.04.2020 року Управлінням інформаційно-аналітичної роботи повідомлено, що довідка серії ААА №0420543 про наявність/відсутність судимості містить достовірну інформацію. Повідомлено, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилось, інформація про рух кримінальної справи відсутня.

22.07.2020 року адвокат Рассихіна І.І. звернулась до Управління інформаційно-аналітичного забезпечення з запитом та листом від 23.07.2020 року № 1637/2/01-2020, Управлінням відмовлено у видаленні інформації із автоматизованих обліків МВС, повідомлено, що за автоматизованими обліками МВС ОСОБА_1 є особою, якій 18.11.2009 року обрано запобіжний захід у вигляді арешту, 23.11.2009 року Шевченківським РВ пред`явлено звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за матеріалами кримінальної справи №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року кримінальну справу направлено прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя на додаткове розслідування, запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд та звільнено в залі суду, станом на 23.07.2020 року відомості про результати судового розгляду МВС не надходили.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року в справі № 280/5583/20 скасовано.

Прийнято нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання виключити з оперативно-довідкових картотек недостовірну інформацію задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання міри запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України виключити з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірну інформацію про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і обрання міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_1 .

Згідно Витягу № 6 від 16.06.2021 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України батьками ОСОБА_1 зазначено: батько - ОСОБА_4 , українець, мати - ОСОБА_5 , українка.

Мати позивача - ОСОБА_5 , 1968 р.н., згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого повторно 24.12.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції України, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено актовий запис №1075.

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого повторно 07.11.2019 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, батько позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблено актовий запис №7787.

Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов, затвердженого Начальником служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради 12.10.2009 року, ОСОБА_6 , 1932 р.н (дідусь), який згідно розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації від 13.11.2002 року №2648, є опікуном неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дитини-сироти, що проживає разом із дідусем за адресою: АДРЕСА_1 .

Той факт, що ОСОБА_1 був позбавлений батьківського піклування також встановлено у вищевказаній постанові Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року у справі №0827/1-61/11.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

За загальним правилом суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, зокрема душевних, яких зазнав позивач, характеру немайнових утрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, аніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20, провадження № 61-20822св21/).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодовувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної школи не є (і не може бити) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданої йому моральної шкоди внаслідок тримання під вартою, суд виходив із того, що оцінюючи встановлені обставини крізь призму положень частини 2 статті 1176 ЦК України та Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», жодної з перелічених в них підстав, які дають право на відшкодування шкоди, не настало, тобто розгляд справи за обвинуваченням ОСОБА_1 не увінчався ані ухваленням виправдувального вироку, ані встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, ані закриттям кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Разом з тим, факт перебування особи в умовах застосування найбільш суворого запобіжного заходу за умови, що ці обставини не потягли ухвалення обвинувального вироку та визнання особи винуватою у вчиненні злочинного посягання, свідчить про незаконність застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження та є підставою для покладення на державу відповідальності за спричинену особі шкоду фактом незаконних затримання та тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Вирішуючи вимоги позову в цій частині, суд правильно погодився з їх ґрунтовністю, оскільки позивачем доведено, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності відбилося на його емоційному благополуччі, за якого він перебував в стані тривоги, невпевненості в майбутньому, змінило звичний спосіб життя, погіршило його стосунки з членами родини, друзями, зумовило необхідність пояснювати оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став. Глибину моральних страждань посилювало і усвідомлення несправедливості, що не могло не відбитися руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей особи, що не досягла віку повної цивільної дієздатності, і чия психіка є більш уразливою та ранимою. Відсутність батьківського піклування, неможливість поскаржитися батькам та отримати їх підтримку і пораду також сприяли посиленню емоційного дискомфорту. Є вірними висновки суду щодо наявності у позивача моральної шкоди внаслідок його перебування в умовах застосування найбільш суворого запобіжного заходу за умови, що ці обставини не потягли ухвалення обвинувального вироку та визнання особи винуватою у вчиненні злочинного посягання, що сума в розмірі 92 677 грн. (з урахуванням строку перебування позивача під вартою, який тривав 14 місяців та 8 днів, а саме, з 18 листопада 2009 року по 25 січня 2011 року) буде домірною глибині емоційних переживань позивача та відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про відшкодування моральної шкоди внаслідок бездіяльності Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (що встановлено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року в справі № 280/5583/20) та надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження, суд виходив з відсутності підстав для застосування судового захисту. Так, суд зазначив, що інформація у довідці про судимість про пред`явлення позивачу обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, про застосування щодо нього запобіжного заходу та про направлення справи щодо нього для провадження додаткового розслідування, є констатацією фактів, що мали місце в житті позивача, відомості про які зберігаються в обліково-довідкових даних органів внутрішніх справ України. З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pйlissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Тлумачення положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Колегія суддів виходить із доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Факт невиконання слідчих дій для досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, а на теперішній час місце перебування вказаного кримінального провадження взагалі не відомо, жодні слідчі дії не виконуються, прийняти остаточне та законне рішення в указаному провадженні не надається можливим у зв`язку із втратою вказаного кримінального провадження.

Встановлені факти свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яке триває з жовтня 2009 року (згідно постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року у справі 0827/1-61/11), на теперішній час процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження не прийнято, місце перебування кримінального провадження не відомо, що підтвердили у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Щодо доводів апеляційної скарги представникаОСОБА_1 - адвокат Плецької Ю.В. про застосування норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в частині визначення розміру моральної шкоди, спричиненої надмірною тривалістю кримінального провадження, апеляційний суд виходить з наступного. Норми цього Закону в даному випадку не можуть бути підставою відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Факт протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і обрання міру запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_1 встановлено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року в справі № 280/5583/20.

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Ураховуючи вище наведене, фактичні обставини справи, а саме факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за доцільне визначили розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, у розмірі 300 000 грн.

Аналізуючи викладені норми права, а також встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури щодо недоведеності позовних вимог, про помилковість висновку суду щодо незаконності перебування позивача під вартою, про неналежного відповідача є неспроможними.

Посилання у скарзі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на те, що рішення суду щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу повинно бути скасовано, не заслуговують на увагу, оскільки суд відмовив позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Стосовно посилань у скаргах Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на правові висновки, викладені у наведених у них постановах Верховного Суду, то в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

За таких обставин доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Плецької Ю.В. частково знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній нею частині на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області підлягають залишенню без задоволення, останні не мають право на компенсацію судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в порядку самопредставництва Кравченка Олександра Миколайовича, Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Плецької Юлії Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 (триста тисяч) грн.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року про стягнення моральної шкоди в розмірі 92 677 грн. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко