ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого2024 року

м. Київ

справа № 404/7153/20

провадження № 61-2913 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: державний реєстратор - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Звіздун Надія Костянтинівна, ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 листопада 2021 року у складі судді Мохонько В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року у складі колегії суддів: Письменного О. А.,Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до державного реєстратора -приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Звіздун Н. К., ОСОБА_2. про скасування свідоцтва про право на спадщину.

Позовна заява обґрунтована тим, що його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 . Оскільки мати потребувала постійного піклування та догляду, з часу смерті батька він постійно проживав разом з матір`ю у належній їй квартирі АДРЕСА_1 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час проживання у вказаній квартирі він здійснював ремонтні роботи, створював належні умови для її проживання, хоча був зареєстрований за іншою адресою та мав власну сім`ю. Факт спільного сумісного проживання з матір`ю підтверджується актом від 07 листопада 2020 року.

Після смерті матері відкрилася спадщина на вказану квартиру, він є спадкоємцем першої черги за законом.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо про те, що приватним нотаріусом Звіздун Н. К. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на його сина - ОСОБА_2 - онука померлої матері ОСОБА_5 , який є спадкоємцем іншої черги.

Ураховуючи викладене, посилаючись на те, що приватним нотаріусом було порушено процедуру спадкування за законом, ОСОБА_1 просив суд скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину серії та номер 162, виданого 28 квітня 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 36355486 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Звіздун Н. К та визнати його видачу ОСОБА_2 незаконною.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили із того, що ОСОБА_1 не подавав заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , а тому вважається таким, що не прийняв її. При цьому нотаріусом вчинялись дії щодо повідомлення позивача про відкриття спадщини, зокрема на адресу ОСОБА_1 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 , та за адресою реєстрації померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 : АДРЕСА_3 , були направлені листи, які повернулися з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Суди вказали, що надані позивачем акт спільного проживання від 07 листопада 2020 року та довідка від 13 листопада 2020 року на підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належними та допустимими доказами, оскільки згідно наданої КП «ЖЕО № 3» інформації до повноважень останнього не входить проведення обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб в кожній окремо визначеній квартирі; майстром КП «ЖЕО № 3» Ткаченко Л. І. лише посвідчено підписи сусідів на акті спільного проживання від 07 листопада 2020 року, але аж ніяк не підтверджено чи спростовано сам факт проживання чи не проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, а довідка від 13 листопада 2020 року щодо проживання позивача у вказані квартирі без реєстрації видана на підставі вказаного акта.

За таких обставин суди дійшли висновків про недоведеність позивачем факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у розумінні частини третьої статті 1268 ЦК України та відсутність підстав для визнання незаконним та скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 квітня 2020 року ОСОБА_2 , який у передбачений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_5 .

Також суди виходили із того, що державний реєстратор - приватний нотаріус Звіздун Н. К. не є належним відповідачем у цій справі, а належним відповідачем є особа, з якою позивач має матеріально-правовий спір, тому відмовили в частині заявлених до нотаріуса позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 листопада 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 10 квітня 2018 року у справі № 463/5896/14, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 тощо (пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не дослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 404/7153/20 із Кіровського районного суду м. Кіровограда.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, не врахували, що свідоцтво про право на спадкування за законом від 28 квітня 2020 року видано ОСОБА_2 нотаріусом з порушенням черговості спадкування. Позивач є спадкоємцем першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_5 , прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із нею.

Крім того, поза увагою судів попередніх інстанцій залишена та обставина, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належала позивачу ще з моменту відкриття спадщини після померлого у 2014 році батька, а тому ОСОБА_2 не мав права на спадкування усієї квартири.

Також суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що державний реєстратор - приватний нотаріус Звіздун Н. К. не є належним відповідачем у цій справі, оскільки позивач просив визнати дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Звіздун Н. К. неправомірними та на підставі цього скасувати свідоцтво про право на спадкування за законом від 28 квітня 2020 року, видане ОСОБА_2 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року державний реєстратор - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Звіздун Н. К. подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 04 вересня 2020 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1233 (а. с. 10, т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 06 березня 2000 року Новенською селищною радою м. Кіровограда, актовий запис № 18 (а. с. 96, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно 07 серпня 2020 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смертей Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 3283 (а. с. 11, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим повторно 07 серпня 2020 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смертей Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 2979 (а. с. 12, т. 1).

Із копії матеріалів спадкової справи № 18/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вбачається, що 17 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. К. із заявою про прийняття спадщини після смерті баби, у якій вказав про наявність спадкоємця першої черги - сина спадкодавця - ОСОБА_1 та про відсутність інших спадкоємців, передбачених статями 1261, 1266 ЦК України, в тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних осіб, осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, чоловіка, непрацездатних батьків, які пережили спадкодавця (а. с. 92, т. 1).

Згідно відповіді міської ради міста Кропивницького від 17 травня 2019 року № 1829, на запит нотаріуса, за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 20 листопада 2018 року була зареєстрована з 10 грудня 1965 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Інші зареєстровані особи за даною адресою відсутні (а. с. 102, т. 1).

26 грудня 2019 року за вих. № 209/02-14 та від 10 лютого 2020 року за вих. № 8/02-14 приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. К. на адресу ОСОБА_1 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 , та за адресою реєстрації померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 : АДРЕСА_3 , було направлено рекомендовані листи, у яких нотаріус повідомив останнього про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 та необхідність з`явитися для оформлення спадкових прав. Конверти з листами повернулися з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 105-109, 116-121, т. 1).

На підставі заяви від 28 квітня 2020 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. К. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 (а. с. 145, т. 1).

13 листопада 2020 року приватним нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. К. надано відповідь на заяву ОСОБА_1 від 11 листопада 2020 року щодо роз`яснення порядку оформлення спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , в якій зазначалось, що ОСОБА_1 протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини (а. с. 16, т. 1).

Згідно акта спільного сумісного проживання від 07 листопада 2020 року, підписи сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на якому посвідчено начальником КП «ЖЕО № 3» Ткаченко Л. І., а також довідки від 13 листопада 2020 року за вих. № 3604, виданої КП «ЖЕО № 3», за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована та проживала по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 . На день смерті разом з нею за даною адресою проживав без реєстрації її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 12 серпня 2012 року по 15 грудня 2018 року (а. с. 13, 14, т. 1).

Згідно довідки від 26 січня 2021 року № 331, виданої КП «Житлово-експлуатаційна організація № 4 міської ради міста Кропивницького», ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , зареєстрований за вказаною адресою з 19 лютого 1999 року (а. с. 64, т. 1).

У відповіді від 03 березня 2021 року за вих. № 103 на запит адвоката Звіздуна А. М. щодо надання інформації по акту сумісного спільного проживання від 07 листопада 2020 року та по довідці від 13 листопада 2020 року, КП «ЖЕО № 3» міської ради м. Кропивницького повідомило про те, що до повноважень КП «ЖЕО № 3» не входить проведення обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб в кожній окремо визначеній квартирі, тому майстром КП «ЖЕО № 3» Ткаченко Л. І. лише посвідчено підписи сусідів на акті спільного проживання від 07 листопада 2020 року, але аж ніяк не підтверджено чи спростовано сам факт проживання чи не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації. Щодо інформації, викладеній в довідці від 13 листопада 2020 року повідомило, що інформація щодо проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації внесена в довідку на підставі складеного та підписаного сусідами акту спільного сумісного проживання від 07 листопада 2020 року (а. с. 75, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 - задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).

У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (частина перша статті 1265 ЦК України).

Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 у розумінні частини третьої статті 1268 ЦК України та відсутність підстав для визнання незаконним та скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 квітня 2020 року ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті баби ОСОБА_5 .

Суди встановили, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 18/2019, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 17 травня 2019 року, тобто у передбачений законом для прийняття спадщини строк, звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_5 . У цій заяві ОСОБА_1 вказав, що спадкоємцем першої черги є син спадкодавця - ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в межах установленого законом строку не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Встановлено, що нотаріусом вчинялись дії щодо повідомлення позивача про відкриття спадщини, зокрема на адресу ОСОБА_1 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 , та за адресою реєстрації померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 : АДРЕСА_3 , були направлені листи, які повернулися з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Врахувавши факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_5 шляхом звернення у передбачений законом строк до нотаріуса із відповідною заявою, відсутність в матеріалах спадкової справи заяв інших спадкоємців про прийняття чи про відмову від прийняття спадщини, зокрема і заяви ОСОБА_1 , та те, що позивач до суду із заявою про продовження йому строку для прийняття спадщини не звертався, правильними є висновки судів попередніх інстанцій, що право ОСОБА_1 на спадкування не є порушеним, а тому законно та обґрунтовано відмовили в позові з цих підстав.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідив наявні в матеріалах справи акт спільного проживання від 07 листопада 2020 року та довідку від 13 листопада 2020 року в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, та виходив з того, що ці акт і довідка не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, оскільки згідно наданої КП «ЖЕО № 3» інформації до повноважень останнього не входить проведення обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб в кожній окремо визначеній квартирі; майстром КП «ЖЕО № 3» Ткаченко Л. І. лише посвідчено підписи сусідів на акті спільного проживання від 07 листопада 2020 року, що не є підтвердженням чи спростованням факту проживання чи не проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, а довідка від 13 листопада 2020 року щодо проживання позивача у вказані квартирі без реєстрації видана на підставі вказаного акта.

Встановивши, що в обов`язки житлово-експлуатаційних організацій не входить облік осіб, що проживають без реєстрації на території, яку вони обслуговують, суди дійшли правильних висновків, що акт спільного проживання від 07 листопада 2020 року, посвідчений майстром КП «ЖЕО № 3» Ткаченко Л. І., а також видана на його підставі довідка від 13 листопада 2020 року не підтверджують обставини, на які посилався позивач у своєму позові.

Матеріали справи не містять клопотань позивача про допит свідків, які б могли підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Із оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 28 квітня 2020 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н. К. на квартири АДРЕСА_1 , вбачається, що 1/2 частина цієї квартири належала спадкодавцю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а інша 1/2 частка цієї квартира належала її чоловіку - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого була дружина ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, - на підставі дублікату, виданого 19 грудня 21019 року Кіровоградською міською радою за № 1399, свідоцтва про право власності на житло, виданого Кіровоградською міською радою 15 листопада 2000 року згідно з розпорядженням (рішенням) від 15 листопада 2000 року № НОМЕР_5.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що 1/2 частину вказаної квартири позивач успадкував від померлого у 2014 році батька.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно із статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц (провадження № 61-5802св19), зроблено висновки, що: «законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Верховний Суд зазначає, що якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові».

Крім того, Верховний Суду зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 52)).

Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують, що позивач має спір з фізичною особою - ОСОБА_2 , який зареєстрував за собою право власності на квартиру, а тому суди правильно відмовили в частині заявлених до нотаріуса позовних вимог.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

За своїм змістом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 листопада 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович