КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/23544/21 Головуючий у 1 інстанції: Цимбал І.К.

Провадження №22-ц/824/1108/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

12 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна, про розірвання договору довічного утримання,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

В листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 07.12.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 взяв на себе обов`язок довічно матеріально утримувати ОСОБА_3 ІІ а.с. 200, 201/. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер набувач ОСОБА_7 ІІ а.с. 173/.

11.01.2018 ОСОБА_3 скала заповіт на позивача стосовно квартири

АДРЕСА_1 /Т.І. а.с.8/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 а.с. 15/.

23.02.2021 ОСОБА_2 , яка була дружиною набувача отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , як спадкоємець набувача щодо майна визначеного у спірному договорі.

Ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_2 не виконувались умови договору протягом дії спірного договору щодо утриманням відчужувача - ОСОБА_3 , до часу смерті останньої, займався позивач.

Після смерті ОСОБА_3 , яка була матір`ю позивача та померлого ОСОБА_4 , відповідач, яка була дружиною ОСОБА_4 , через значний час отримала свідоцтво про право власності за законом на частку у квартирі, яка була передана у власність набувачу згідно спірного договору, хоча у договорі зазначено, що на час його укладення набувач у шлюбі не перебував, в той час як був одружений. Враховуючи наведене, позивач вважає свої права порушеними, у зв`язку з чим вирішив звернутися до суду з даним позовом про захист своїх прав у визначений спосіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іщенко Оксана Григорівна, про розірвання договору довічного утримання залишено без задоволення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що майже за два роки до звернення до суду з даним позовом відчужувач померла, спірний договір вважається з того часу припиненим, тому розірваний бути не може, оскільки не можливо припинити правовідносини, зокрема шляхом їх розірвання у судовому порядку, які вже припинені в силу закону та фактично не існують.

Суд першої інстанції встановив, що позивач не є особою, яка має право на звернення до суду саме з такими позовними вимогами, оскільки не є а ні відчужувачем, а ні третьою особою, на користь якої був укладений спірний договір (п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 755 ЦК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 19.07.2023, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року незаконним та таким, яке суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки в її основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарг зазначає, що судом першої інстанції в рішенні встановлено, що позивач не мав права на звернення з вказаним позовом, проте апелянт не погоджується з такою позицією та вважає що він є спадкоємцем відчужувача (матері) та може користуватися правом реституції, відновлення її порушеного права.

Вказує, що ОСОБА_3 було введено в оману під час підписання договору.

11.01.2018 ОСОБА_3 , після смерті молодшого сина ОСОБА_8 , склала заповіт на користь позивача.

Посилається на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 № 398/1796/20, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та вважає, що прийнята за межами України спадщина не вважається прийнятою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

4 січня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

12 березня 2024 року представник позивача подав письмові пояснення на відзив на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої скасувати.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник відповідача ОСОБА_9 , в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта ОСОБА_10 , в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 07.12.2016 між ОСОБА_3 (відчужувач/мати) та ОСОБА_11 (набувач/син) укладено договір довічного утримання (спірний договір), відповідно до якого відчужувач передала у власність набувачу 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а набувач взяв на себе обов`язок довічно матеріально утримувати відчужувача /Т.ІІ а.с. 200, 201/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер набувач ОСОБА_7 ІІ а.с. 173/.

11.01.2018 відчужувач ОСОБА_3 скала заповіт на позивача стосовно квартири

АДРЕСА_1 /Т.І. а.с.8/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла відчужувач ОСОБА_3 а.с. 15/.

23.02.2021 відповідач, яка була дружиною набувача отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , як спадкоємець набувача щодо майна визначеного у спірному договорі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України визначено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України визначає, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Згідно ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції так як дійсно майже за два роки до звернення до суду з даним позовом ОСОБА_12 (відчужувач/мати позивача) померла, спірний договір вважається з того часу припиненим, тому не може бути розірваний, оскільки не можливо припинити правовідносини, зокрема шляхом їх розірвання у судовому порядку, які вже припинені в силу закону та фактично не існують.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те він є спадкоємцем відчужувача (матері) та може користуватися правом реституції, відновлення її порушеного права. Та приходить до висновку, що позивач дійсно не мав права на звернення з вказаним позовом.

Позивач в розумінні ст. 755 ЦК України не є особою, яка має право на звернення до суду саме з такими позовними вимогами.

Згідно ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Разом з тим, вказані позивачем обставини не є підставою для розірвання договору довічного утримання згідно вказаних норм матеріального права.

Частина 2 ст. 749 ЦК України не визначає підстав для розірвання договору довічного утримання, а лише регламентує питання визначення обов`язків набувачем за договором довічного утримання та вирішення спорів щодо виконання договору якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду.

Позивачем не було доведено підстав для розірвання договору, визначених ст. 755 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 7.12.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 .

Колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, афактично зводяться до оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом (свідоцтво) отримане відповідачем.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко