Справа № 478/1133/23 Провадження № 2/478/26/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року. смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого судді Іщенко Х.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Луговської А.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з вказаним позовом до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною та визнання права власності на майно, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2004 року по 29.09.2014 року та з 01.05.2016 року по 21.01.2023 року включно, визнати об`єктом спільної сумісної власності житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 та визнати за позивачем та ОСОБА_2 по 1/2 частині права спільно сумісної власності житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що починаючі з січня 2005 року він та відповідачка ОСОБА_3 почали проживати спільно як одна сім`я. Зпочатку проживали у будинку бітьків позивачки, згодом винаймали (орендували) житло. Саме з цього періоду між ними склалися усталені відносини що притаманні подружжю: а саме: вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування в інтересах сім`ї, спільно приймали участь витратах, у т.ч. на утримання житла, надавали взаємну допомогу один одному, мали друзів з якими дружили сім`ями, святкували разом дні народження та інші свята, мали спільний відпочинок. Тобто фактично виконували усі права та обов`язки подружжя, хоча не реєстрували шлюбні відносини.

Про спільне проживання позивача з ОСОБА_2 свідчить також народження спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження яких вони із відповідачкою записані батьками дітей.

В 2009 році він з відповідачкою та дітьми почали проживати в будинку, який був наданий їм для проживання його, позивача батьками по АДРЕСА_2 . Після народження спільної другої дитини в січні 2010 року, у зв`язку із збільшенням їхньої сім`ї, вони з відповідачкою виршили покращити житлові умови, та усно обопільно домовилися з ОСОБА_6 про обмін їхнього будинку, наданий його батьками, на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Обмін будинками відбувся фактично та не був оформлений належним чином, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на обидва будинки. Після обміну будинками, вони всією сім`ею стали проживати у вказаному будинку. Для комфортного проживания ciм`ї вони власними силами та за власні спільні кошти зробили ремонт в придбаному будинку, встановили новий паркан, відновили комунікації, підремонтували подвір`я та господарські споруди. Придбали побутову техніку. Відповідно всі вони прописались (зареєструвались) за вказаною адресою.

Перед ними постало питания про оформления в законному порядку придбаного будинку. За попередньою домовленістю із відповідачкою вони вирішили, що документальним оформлениям права власносп на будинок буде займатись відповідачка, оскільки він постійно був заянятий роботою та у нього бракувало на це часу. 11.08.2010 року виконкомом Володимирівської сільської ради на вказаний житловий будинок було оформлено свідоцтво на про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_7 30.08.2010 року право власності на вказане нерухоме майно було зареестровано в БТІ також за ОСОБА_7 . На даний час, право власносп на спірне нерухоме майно також залишаеться зареестрованим за відповідачкою.

З обопільної згоди з відповідачкою вони вирішили укласти шлюб, який було зареєстровано виконавчим комитетом Володимирівської сільської ради 30.09.2014 року. проте, так склались життєві обставини що їх шлюб було розірвано на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області 24.12.2014 року.

Після розірвання шлюбу, в січні 2015 року його було мобілізовано до ЗСУ, де він приймав участь в антитерористичнш операци, та перебував на військовій службі до його звільнення 21.04.2016 року.

Після повернення з військової служби, з травня 2016 року вони знову відновили з відповідачкою сімейні відносини та знову стали проживати всією сім`єю у спільно придбаному будинку по АДРЕСА_1 . У зв`язку з отриманням ним статусу учасника бойових дій за адресою їхнього проживания були оформлено пільги по оплаті житлово-комунальних послуг, оформлених на нього.

В 2019 році він отримав роботу у м. Кривий Ріг, куди вони переїхали разом з відповідачкою та дітьми. Однак, у вci вихідні та святкові дні, під час його відпустки поверталися до свого місця проживання у с. Володимирівка, займалися доглядом за будинком, присадибною дшянкою, займалися городництвом.

В ciчні 2023 року сімейні відносини з відповідачкою були припинені, вона виїхала разом з донькою до місця свого попереднього проживання. Після припинення сімейних відносин відповдачка стала перешкоджати йому вільно володіти та користуватись спільним будинком, не допускаючи його до домоволодіння. Kpiм того, в cepні 2023 року йому стало відомо, що відповідачка, щоб уникнути поділу спільного майна, звернулася до суду з позовом про виселення його та сина з житлового будинку по АДРЕСА_1 , мотивуючі свої вимоги тим, що вона є одноосібним власником спірного будинку.

Ухвалою суду від 25.09.2023 року відкрито провадження по справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала на адресу суду пояснення на позовну заяву, в якому позовні вимоги заявлені позивачем визнала частково. Так в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживания однією ciм`єю як чоловіка i жінки без реестрації шлюбу з позивачем в перюд часу з 01.01.2004 року по 29.09.2014 року та з 01.05.2015 р. по 21.01.2023 р., остання погоджується, не заперечує цей факт та просила в цій частині позовних вимог задовольнити.

В іншій частині заявлених позовних вимог просила відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю. Зокрема відповідачка вказує на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний під час їхнього спільного проживання однією сім`єю в період часу з 01.01.2004 року по 29.09.2014 року, і саме в цей час було придбано майно, яке було оформлено особисто на неї. Проте, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але не на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У даному випадку, вказане нерухоме майно - житловий будинок, набуте нею у спадщину на підставі заповіту, на підставі якого Володимирівською сільською радою і було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Таким чином вказане нерухоме майно - житловий будинок, не може бути спільною сумісністю власністю а є особстою власністю відповідача.

Зазначила, відповідно до положень ст. 72 СК України позовна давність не застосовуеться до вимог про поділ майна, що е об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовуеться позовна давність у три роки з дня, коли один iз співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а шлюб між нею та позивачем було розірвано 24.12.2014 року.

Вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, який слід рахувати з квітня 2015 року, оскільки у квітні 2015 року позивачем до суду була подана позовна заява про скасування рішення виконавчого комітету Володимирівської сільської ради про оформления права власності на спірний житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Виходячі із змісту позовних вимог позивачу було достотемно відомо, що спірний будинок оформлено у її особисту власність що на його думку порушує його права, за захистом якого він і звернувся до суду у обраному їм спосіб захисту.

Зазначила, відповідно до положень ст. 72 СК України позовна давність не застосовуеться до вимог про поділ майна, що е об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовуеться позовна давність у три роки з дня, коли один iз співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а шлюб між нею та позивачем було розірвано 24.12.2014 року.

Вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, який слід рахувати з квітня 2015 року, оскільки у квітні 2015 року позивачем до суду була подана позовна заява про скасування рішення виконавчого комітету Володимирівської сільської ради про оформления права власності на спірний житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Виходячі із змісту позовних вимог позивачу було достотемно відомо, що спірний будинок оформлено у її особисту власність що на його думку порушує його права, за захистом якого він і звернувся до суду у обраному їм спосіб захисту.

Вказане свідчить про пропущення ним строків звернення до суду та просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Позивачем до суду була надана письмова відповідь на надані пояснення, у якій позивач не погоджується з викладеними обставинами а її аргументи вважає необгрунтованими. Додатково, до раніше наданих доводів пояснив, що відповідачка спадщину не приймала, спадкова справа не заводилась, свідоцтво на право про спадщину за заповітом на ім`я відповідачки не видавалось а право власності оформила на підставі виключно рішення виконкому селищної ради. Що стосується пропущення ним строку позовної давності вважає, що оскільки він постійно проживав у вказаному домоволодінні, робив ремон будинку та прилеглої території, сплачував комунальні послуги, його права порушені не були. Вважає, що строк позовної давності слід обраховувати із серпня 2023 року, коли відповідачка подала протии нього позов до суду про виселення із спірного будинку. Лише з цього дня йому стало відомо що його права як співвласника майна були порушені.

У відповідь відповідач скористалась своїм правом та надало пояснення на письмові заперечення позивача. Звертає увагу суду, що відбулось оформлення права власності на будинок, який як було зазначено у рішені, знаходився у власності ОСОБА_7 . Вважає що на час оформлення будинку єдиною підставою для оформлення права власності на спірний будинок з комунальної власності був сааме заповіт, будь яких інших підстав не було. Зазначає, що навіть якби сільська рада передала будинок з комунальної власності у її власність безоплатно, то навіть тоді він всерівно був би у її особистій приватній власності. Щодо строків позовної давності, ще раз наголосила на тому, що саме порушення його права власності на спірний будинок і було підставою для звернення в 2015 році з позовом до суду у обраний ним способом захисту. З викладеного слідує порушення позивачем трирічного строку звернення да суду за судовим захистом.

Позивач надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, та просив заявлені позовні вимоги задовольнити.

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлені у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися до зали судового засіданя.

Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

За положеннями ст. 74 СК України, яка набула чинності 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На дане майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таке узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Тобто, частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками згідно свідоцтва записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками згідно свідоцтва записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_8 .

Згідно паспорта, серії НОМЕР_3 , виданого 29.08.2003 року ОСОБА_1 дійсно був прописаний (зареєстрований) з 16.12.2009 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади Володимирівської сільської ради ОСОБА_1 дійсно, був прописаний (зареєстрований) за адресою: АДРЕСА_1 з 27.04.2010 року.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади Володимирівської сільської ради ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дійсно, були прописані (зареєстровані) адресою: АДРЕСА_1 з 15.02.2013 року.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_4 , виданої на імя ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно, в період часу з 18.12.2008 року по 30.1.2009 року працював слюсарем на комунальному житловому підприємстві в м. Кривий Ріг, 01.10.2010 року був прийнятий на роботу в СООО «Обрій», 014.04.2011 року звільнений за ст. 38 КзПП. 26.06.2011 року був прийнятий на роботу в ДП «Володимирівське ЛГ». 17.01.2012 року звільнено за ст. 38 КзПП, 18.12.2012 року прийнятий на роботу в ООО «Кивоселн». 20.12.2012 року звільнено у зв`язку із закінченням строку сільоз/робіт. 01.10.2014 року прийнятий на роботу в СП ПАО «Криворіжіндустрій». Звільнений 17.10.2014 року. 01.09.2017 року прийнятий на посаду охоронця ТОВ «Прометей Рад». 30.03.2018 року звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КзПП. 18.12.2019 року прийнятий на роботу в КП «Кривбас Водоканал» Інгулецького цеху.

На підтвердження ведення спільного господарства позивачем надано Акт на підтвердження фактичного проживання, складеного депутатами Володимирівської сільської ради, згідно з висновками якого вбачається, що ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований та проживав за вказаною адресою зі своєю дружиною ( ОСОБА_8 ) та із своїми дітьми до 2019 року, проте в 2019 році виїхав в м. Інгулець Дніпропетровської області.

09.09.2014 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , зареєстрований 09.09.2014 року виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Казанківського (Баштанського) району Миколаївської області.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївсбкої області від 24.12.2014 року шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було розірвано.

Факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період часу з 01.01.2004 року по 29.09.2014 року та з 01.05.2016 року по 21.01.2023 року включно не оспорюється сторонами та було підтверджено відповідачем в ході судового засідання 11.12.2023 року.

Судом встановлено, що 29.03.2010 року ОСОБА_9 було складено заповіт, посвідчений секретарем Володимирівської сільської ради Баштанського (колишнього Казанківського) району Миколаївської області. Згідно вказаного заповіту ОСОБА_9 на випадок своєї смерті належний йому житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_7 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Тобто, спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 була закликана до спадкування, проте доказів прийняття останньою спадщини, до складу якого входить спірний житловий будинок суду не надано. В матеріалах справи відсутня інформація, коли була відкрита спадщина, яка відкривається внаслідок смерті особи, чи заводилась спадкова справа після смерті заповідача - ОСОБА_9 , чи входив спірний житловий будинок до складу спадкового майна (наявність правоустановлюючих документів на об`єкт нерухомості, реєстрація права власності в Державному реєстрі). Відсутні докази видачі на ім`я спадкоємиці ОСОБА_3 свідоцтва про права на спадщину за заповітом.

З огляду на викладене суд не приймає доводи відповідача, що спірний житловий будинок відповідачкою було придбано внаслідок прийняття нею спадщини.

В ході судового розгляду справи та дослідженого судом заповіту титульного володільця спірного житлового будинку не встановлено. Згідно оглянутого заповіту вбачається, що власником будинку за АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 , в той же час як вбачається із змісту позовної заяви, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні 11.12.2023 року, власником спірного домоволодіння, з якою було вчинено усний правочин обміну житловими будинками є гр. ОСОБА_6 . Вчинення усного правочину обміну житловими будинками було обумовлено відсутністю правовстановлюючих документів на вказані об`єкти нерухомості.

Як було підтверджено сторонами в судовому засіданні, обмін (придбання) спірного житлового будинку було бажання поліпшити житлові умови проживання сім`ї, після народження спільних з відповідачкою дітей.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 ч. 2 ст. 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але не на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, в редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) вказано, що: «згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12)».

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема,особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

ВС неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України) стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20 , від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20).

Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (ст. І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права).

Естопель - заборона стороні поводитися всупереч її попередній поведінці (заявам, твердженням, обіцянкам, фактичній поведінці і навіть бездіяльності) у тих випадках, коли така поведінка не пов`язує цю сторону і не примушує до послідовності з огляду на правочин чи інший формальноправовий ефект, але попередня поведінка сформувала в іншої сторони довіру і розумні очікування, і їх підрив (внаслідок непослідовності) призведе до явної несправедливості Особа, яка має якесь право, і своєю поведінкою створює в іншої особи відчуття, що вона цим правом користуватися не буде, а згодом всупереч колишній власній поведінці намагається скористатися своєю формальною правовою позицією, то за наявності низки ознак суд на підставі принципу естопель може відмовити у захисті такого права за ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, вбачаючи зловживання правом.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується ще на римській максимі ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Поза розумним сумнівом, надаючи певні документи до органу місцевого самоврядування щодо отримання домоволодіння (житлового будинку) у власність з комунального житлового фонду (не приватизованого житла, житла, на які відсутні будь які будівельні, правовстановлюючі документи) відповідач не зазначила відомостей щодо свого сімейного стану (факту проживання однією сім`єю, але не перебування у шлюбі між собою) на момент подання заяви про отримання у власність в 2010 році житлового будинку, який був придбаний внаслідок усного правочину (обміну) саме з метою поліпшення житлових умов внаслідок народження спільних із позивачем дітей для спільного проживання.

Як вбачається із змісту Рішення Володимирівської сільської ради Баштанського (колишнього Казанківського) райому Миколаївської області від 23.07.2010 року за № 41, всупереч вище вказаному відповідачем була подана заява про оформлення саме особистої, приватної власності витяг на житловий будинок, який на той час ні у її власності, ні у власності позивача не перебував, а не була подана заява про оформлення спільної сумісної власності на житловий будинок із позивачем.

11.08.2010 року Володимирівською сільською радою Баштанського (колишнього Казанківського) району на ім`я відповідача ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, - будинок, житловий, з господарськими будівлями та спорудами, розташований: АДРЕСА_1 . Форма власності - приватна, розмір частки - 1/1. Серія свідоцтва - САС/144679.

На підставі виданого свідоцтва 30.08.2010 року Казанківським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 31357077 було оформлено право власності на нерухоме майно: будинок, житловий, з господарськими будівлями та спорудами, розташований: АДРЕСА_1 , про що було зроблено запис у книзі № 3, номер запису - 610.

Враховуючи вказані заперечення, предметом доказування відповідачки є обставини, що виключають статус спірного майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та доведення належними та допустимими доказами факту придбання житлового будинку за її особисті кошти, а не за рахунок сімейних джерел доходу чи коштів сторін у справі.

Між тим, належних та допустимих доказів щодо сплати за будинок, як особистих коштів, відповідачка суду не надала. Натомість, в судовому засіданні відповідачка підтвердила факт набуття ними спірного житлового будинку внаслідок обміну на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який був наданий їм батьками позивача безкоштовно. За відсутності таких доказів, не можна прийняти як доведений факт придбання спірного будинку за особисті кошти лише відповідача ОСОБА_3 .

Також, сторони по справі вказували на те, що вказаний житловий будинок було придбано сторонами як сім`єю з метою поліпшення житлових та побутових умов саме сім`ї, що не спростовувалось відповідачем в судовому засідані.

Таким чином, враховуючи набуття спірного майна в шлюбі і те, що метою його придбання було бажання спільного проживання сторін в цьому будинку, як подружжя, а також відсутність належних доказів, які б доводили факт придбання будинку за рахунок особистих коштів відповідачки, суд приходить до висновку про не спростування відповідачкою презумпції статусу спірного майна, як спільного майна подружжя, та достатність критеріїв, які дозволяють надати вищевказаному майну саме такий статус. Вказаний висновок, виключає можливість визнання спірного майна особистою власністю відповідачки ОСОБА_3 .

Щодо доводів сторони відповіда про пропущення позивачем строків позовної давності суд зазначає наступне.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові ВС від 18 грудня 2019 року (справа № 522/1029/18; провадження № 14-270цс19)

Судом встановлено, що у провадженні Казанківського районного суду Миколаївської області перебувала цивільна справа № 478/672/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , про скасування рішення виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Баштанського (колишнього Казанківського) району Миколаївської області про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Як свідчить з описової частини ухвали Казанківського районного суду по вказаній цивільної справи від 21.05.2015 року, 30.04.2015 року ОСОБА_1 у обраний ним способом захисту звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_7 , про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, в якій зазначив, що за час спільного проживання з відповідачкою ним особисто з метою покращення умов проживання було здійснено обмін житлового будинку АДРЕСА_2 , який в свій час був придбаний його батьками, на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідачка діючи в інтересах сім`ї, при цьому не маючи жодних підстав для набуття права приватної власності на будинок, звернулася до Володимирівської сільської ради із заявою на приватизацію зазначеного вище будинку. Так, рішенням виконавчого комітету Володимирівської сільської ради за № 41 від 23.07.2010 року вирішено оформити право власності за ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 та 11.08.2010 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, які вважає є незаконними, тому просив скасувати рішення виконавчого комітету Володимирівської сільської ради за № 41 від 23.07.2010 року в частині оформлення на імя ОСОБА_7 права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_3 та скасувати свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 11.08.2010 року видане ОСОБА_7 .

Таким чином, із змісту позовних вимог вбачається, що позивачу - ОСОБА_1 на час подання ним вказаного позову (30.04.2015 року) було достовірно відомо про порушення його особистих прав, а саме, оформлення відповідачкою житлового будинку спільно-сумісної власності подружжя, у особисту, приватну власність, що як наслідок порушує його права спільно-сумісної власності на спірний житловий будинок (що є предметом позову у даній цивільній справі).

Вказаною ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 21.05.2010 року було прийнято рішення про повернення вказаної позовної заяви.

Оскільки позов є обґрунтованим, то від вирішення питання щодо пропущеного строку позовної давності залежить правильне вирішення спору.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідався» та «міг довідатись» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою, зокрема також відображена у Постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року (справа № справа № 752/15831/16-ц, провадження № 61-2883 св 23).

Таким чином, враховуючи, що позивач ще 30.04.2015 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_7 , про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, набутого за час спільного проживання з відповідачкою ним особисто з метою покращення житлових умов та який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , трирічний строк позовної давності сплив 30.04.2018 року.

Так відповідно до ст. 267 ЦК України, зокрема ч. 3 - 4 встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання представника позивача стосовно поважності причин пропуску строків позовної давності суд сприймає критично, а заявлені причини визнає неповажними.

Отже, суд звертає увагу на те, що перебіг строку позовної давності почався у правовідносинах між сторонами по справі щодо поділу спільного майна подружжя ще 30.04.2015 року. Позивачем не було надано належних документів щодо переривання позовної давності, а тому суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, погоджується з доводами відповідача, що позивачем пропущена позовна давність, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на пропуск позивачем встановлених законом строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, в зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, віднести на його рахунок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною та визнання права власності на майно, задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2004 року по 29.09.2014 року та з 01.05.2016 року по 21.01.2023 року включно.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи,- віднести на його рахунок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Іщенко Х.В.