УХВАЛА

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 757/56535/21-ц

провадження № 61-12931св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - АТ «ДПЗКУ») про стягнення вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 14 квітня 2021 року АТ «ДПЗКУ» уклало з позивачем трудовий договір у формі контракту.

Наказом № 615 від 27 вересня 2021 року Міністерство економіки України як орган, що виконує функції власника та наглядової ради АТ «ДПЗКУ» повноваження, як посадової особи позивача припинилися 28 вересня 2021 року.

Але при звільненні ОСОБА_1 не виплачена вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

На підставі викладеного просив суд:

- стягнути з відповідача 1 771 950 грн вихідної допомоги;

- 151 096 грн середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з дня звільнення до дня звернення з позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду відмовлено в позові ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» про стягнення грошових коштів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що трудовий договір з позивачем припинено згідно з умовами, визначеними сторонами в контракті, про що свідчить посилання на пункт контракту в наказі № 615 та запис за номером 37 від 28 вересня 2021 року в трудовій книжці позивача про звільнення за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України, яка не передбачає обов`язку роботодавця виплачувати вихідну допомогу.

Постановою від 19 травня 1999 року № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності та об`єднань державних підприємств» (далі - Постанова № 859) встановлені такі виключні умови оплати праці керівника підприємства (членів правління), а саме: - розмір посадового окладу; - квартальні та річна премії за виконання умов і диференційованих показників преміювання; - доплата до посадового окладу за науковий ступінь; - щомісячна надбавка за стаж наукової діяльності. Також керівникові може виплачуватися грошова допомога у разі виходу на пенсію.

Пунктом 1 Постанови № 859, який поширюється на членів правління акціонерного товариства, 100 відсотків акцій якого належать державі, встановлено, що інші заохочувальні виплати, що не відносяться до оплати праці згідно з постановою № 859, керівнику підприємства та членам правління не надаються.

За таких обставин позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що запис у трудовій книжці не є доказом підстави звільнення є необґрунтованими, оскільки чинним законодавством передбачено, що відомості, які вносяться до трудової книжки мають точно відповідати формулюванню чинного законодавства.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що предметом позовних вимог є стягнення вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, позивачем не заявлено вимоги про визнання незаконними наказів прийнятих на підставі рішень загальних зборів та про внесення відповідних змін до трудової книжки, а також не надано судових рішень, якими встановлено вказані обставини, тому суд не наділений повноваженнями перевіряти в межах заявлених позовних вимог правомірність дій роботодавця щодо визначення правової підстави для звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що Постанова № 859 не підлягала до застосування, а суд повинен був застосувати статті 41 та 44 КЗпП України є помилковими, з огляду на те, що звільнення позивача було проведено на іншій підставі, а суд розглянув спір в межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення трудових прав позивача в частині не виплати вихідної допомоги, а тому вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати також не підлягають задоволенню.

Посилання апеляційної скарги на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №562/304/17 не взяті до уваги апеляційним судом, оскільки предметом розгляду у вказаній справі було поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, що є відмінними від даної справи.

При вирішенні вказаної справи районним судом правильно визначено характер правовідносин, що виникли між сторонами, вірно застосований закон, що їх регулює та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не застосували висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/36650/16-ц про те, що припинення за ініціативою роботодавця повноважень члену правління компенсується наданням йому вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України.

Крім того, суди не звернули уваги на висновок Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 про те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві та в свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бти підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Також суди зробили помилковий висновок, що підстави звільнення в першу чергу визначаються згідно з формулюванням запису в трудовій книжці, а не наказом про звільнення, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду в подібних справах. Під час встановлення підстави звільнення суди надали безпідставну перевагу не наказу № 615 від 27 вересня 2021 року, а трудовій книжці, запис в якій не відповідає цьому наказу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без рухута надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано з суду першої інстанції справу № 757/56535/21-ц.

У листопаді 2024 року матеріали цивільної справи № 757/56535/21-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписаний ОСОБА_3 від імені АТ «ДПЗКУ», повернуто без розгляду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі № 757/36650/16-ц, на яку ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Державного агентства меліорації та рибного господарства України (далі також - Агентство) та Державного підприємства «Укрриба» (далі також - ДП «Укрриба») про визнання незаконним та скасування наказу Агентства від 15 квітня 2016 року № 11-к про звільнення, поновлення ОСОБА_2 на посаді директора ДП «Укрриба» та поновлення дії контракту від 19 вересня 2014 року № 89, стягнення з ДП «Укрриба» середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Встановлені фактичні обставини справи: 09 вересня 2014 року Агентство (орган управління майном) та ОСОБА_2 (керівник) підписали контракт № 89, згідно з яким ОСОБА_2 призначається на посаду директора ДП «Укрриба» на термін з 19 вересня 2014 року по 19 вересня 2019 року. 15 квітня 2016 року наказом Агентства № 11-к «Про звільнення ОСОБА_2» позивача звільнено з посади директора ДП «Укрриба» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Датою звільнення визначено вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 . Припинено дію контракту від 19.09.2014 №89, укладеного Агентством з ОСОБА_2 , у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 . Наказано ДП «Укрриба» виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП. 30 червня 2016 року на підставі наказу № 21 від 30 червня 2016 року до трудової книжки ОСОБА_2 внесено запис № 32 про звільнення позивача з посади директора у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП.

У справі № 687/975/17, на яку ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 жовтня 2017 року, просив: визнати протиправною відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язати зарахувати йому до пільгового стажу періоди роботи на посаді тракториста: з 01 липня 1984 року по 31 березня 2001 року, з 15 лютого 2002 року по 17 жовтня 2006 року, з 19 жовтня 2006 року по 04 травня 2007 року, а також призначити пенсію на пільгових умовах відповідно до п. «в» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13 березня 2017 року.

Встановлені фактичні обставини справи: 13 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «в» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте йому було відмовлено у призначені такої пенсії, через відсутність необхідного пільгового стажу. Зокрема, в пільговий стаж позивача не зараховано період роботи з 15 липня 1979 року по 31 березня 2001 року, з 15 лютого 2002 року по 17 жовтня 2006 року, з 19 жовтня 2006 року по 04 травня 2007 року, оскільки робота на посаді тракториста за ці періоди не підтверджується первинними документами. Загальний трудовий стаж роботи позивача на день подачі заяви про призначення пенсії становить 35 років 2 місяці 21 день. Зарахований відповідачем пільговий стаж на посаді тракториста становить 10 років 7 місяців 14 днів. Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач працював на посаді тракториста з 1984 року по 15 січня 2000 року в колгоспі «Україна» (с. Ямпільчик Чемеровецького району Хмельницької області), з 15 січня 2000 року по 01 квітня 2000 року в приватно-орендному підприємстві «Вільна Україна», з 01 квітня 2000 року по 14 лютого 2002 року в ТОВ «Агрофірма «Чемеровецька», з 14 лютого 2002 року по 18 листопада 2003 року в ЗАТ РТП «Вікторія», з 19 листопада 2003 року по 17 жовтня 2006 року в ПОП «Вільна Україна», з 19 жовтня 2006 року по 04 травня 2007 року в ПОП «Вільна Україна», з 04 травня 2007 року по 18 січня 2011 року в ТОВ «Оболонь Агро». Згідно із книгою обліку розрахунків по оплаті праці за 1984-2000 роки, позивач працював трактористом з червня 1984 року.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «ДПЗКУ» про стягнення вихідної допомоги;

в обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 квітня 2021 року АТ «ДПЗКУ» уклало з позивачем трудовий договір у формі контракту, наказом № 615 від 27 вересня 2021 року Міністерство економіки України як орган, що виконує функції власника та наглядової ради АТ «ДПЗКУ», повноваження як посадової особи позивача припинилися 28 вересня 2021 року, але при звільненні ОСОБА_1 не виплачена вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток;

суди встановили, що наказом Міністерства економіки України від 27 вересня 2021 року № 615 «Про припинення повноважень заступника голови правління акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Волосянка М. І.», відповідно до підпункту 5.4.3.1 пункту 5.4 розділу 5 контракту № 13, укладеного із заступником голови правління АТ «ДПЗКУ» Волосянком М. І., від 14 квітня 2021 року наказано вважати припиненим 28 вересня 2021 року контракт № 13 із заступником голови правління АТ «ДПЗКУ» Волосянком М. І. від 14 квітня 2021 року; 28 вересня 2021 року АТ «ДПЗКУ» виплатило розрахункові кошти позивачу; заборгованість із виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 відсутня; у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 міститься запис № 37 про те, що позивач звільнений із займаної посади з підстав, передбачених контрактом (пункт 8 частини 1 статті 36 КЗпП України; підпункт 5.4.3.1 пункту 5.4 розділу 5 контракту № 13 від 14 квітня 2021 року.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 (провадження № К/9901/110/17) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 липня 2023 року у cправі № 757/36650/16-ц, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 757/56535/21-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук