Справа № 463/6869/22 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1870/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Мармаша В.Я. від 31 травня 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії), -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 31 травня 2023 року позов Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) квартири АДРЕСА_1 за період з березня 2018 по вересень 2022 в розмірі 17 933,72 грн (сімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять три гривні сімдесят дві копійки), а також 1503,23 грн (одну тисячу п`ятсот три гривні двадцять три копійки) судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

Дане рішення оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 31 травня 2023 року у справі 463/6869/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ухвалити нове: яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги центрального опалення /постачання теплової енергії за період з 01.07.2014 року по 31.07.2022 року у розмірі 29 518,64 грн.

Звертають увагу на питання визначення судом періоду стягнення заборгованості. Так, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, суд прийшов до помилкового висновку про те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» було пропущено строк позовної давності та такий не був перерваний діями відповідача, а саме визнанням за останнім своєї заборгованості на волевиявленням щодо сплати такої. Суд у своєму рішенні визначає пропущеним строк позовної давності з 01.07.2014 по 31.01.2018 та задовольняє позовні вимоги з березня 2018 по вересень 2022 року. При цьому суд не вказав причин, чому ним не було задоволено нарахування вартості наданих послуг з централізованого опалення за лютий 2018 року в сумі 741.86 грн, а тому вважає, що судом не правильно визначено вартість наданих позивачем послуг, оскільки не було враховано нарахування за лютий 2018 року. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову в частині за лютий 2018 року суд, своїм рішенням безпідставно звільнив відповідача від встановленого законом обов`язку оплати за надані йому житлово-комунальні послуги з централізованого опалення. Щодо заявлених позивачем вимог, то суд задовольнив позовні вимоги позивача поза заявленими, а саме: з березня 2018 по вересень 2022 року на суму яка нарахована за період по 31 липня 2022 року, в той час коли позивач просив за період з 01.07.2014 по 31.07.2022. Таким чином суд, своїм рішенням безпідставно звільнив відповідача від встановленого законом обов`язку оплати за надані йому житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, чим фактично знівелював право позивача - ЛМКП Львівтеплоенерго на захист свого порушеного права в частині вимоги оплати наданих послуг за серпень та вересень 2022 року. Щодо питання строку позовної давності, то позивач вважає, що строк позовної давності з 01.10.2017 повинен бути поновлений. 10.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовною заявою до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення дій - укладення договору на реструктуризацію суми заборгованості визначеної за період з 30 вересня 2017 року по день завершення розгляду справи судом. 22 січня 2019 року за результатами розгляду справи Личаківський районний суд м. Львова виніс рішення, яким відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог. 01 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд постановив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року залишити без змін. 05 листопада 2019 року (дата завершення розгляду справи) Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалив відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі 463/5896/18. Враховуючи вищенаведене позивач має право на поновлення строку позовної давності щодо заявленого періоду. У ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання , нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Також зазначають, що оскільки строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за місячними платежами, які розпочались з 21.04.2017 спливає 21.04.2020 (після введення карантину), а в силу п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України з 02.04.2020 позовна давність продовжується на строк дії карантину, тобто по теперішній час, то позивач має право на продовження строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з 01.03.2017 по 31.01.2018.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, додаткових письмових пояснень, заперечень на додаткові письмові пояснення, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, заперечень на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 256, 264, 319, 322 ЦК України, ст.ст. 2, 81, 160, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 7, 10, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 160 ЖК України, задовольняючи позов частково, виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У зазначеній квартирі зареєстровані за місцем проживання двоє осіб, а саме: власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою № 1 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації та відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 116059. 17.04.2018 Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 463/1137/18 (провадження № 2-н/463/111/18) видано судовий наказ, яким, з врахуванням помилки, виправленої ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.07.2018 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період 01.07.2014 по 31.01.2018 в розмірі 10 181,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 1727,49 грн та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 359,55 грн, а також судовий збір в розмірі 176,20 грн 26.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування судового наказу (справа 463/1137/18, а.с. 35), в якій просить скасувати згаданий вище судовий наказ, з мотивів необґрунтованості розміру заборгованості, який представлено стягувачем, оскільки він став власником квартири 30.09.2014, тоді як заборгованість обрахована за більш ранній період. При цьому, між ним та ЛМКП «Львівтеплоенерго» відсутній укладений договір про надання послуг. Також, подав до суду клопотання про поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу, оскільки такий ним не отримувався і отримав його лише 25.09.2018 під час ознайомлення з матеріалами справи. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 судом 30.07.2018 скасовано судовий наказ виданий 17.04.2018 у цивільній справі № 463/1137/18. 04.05.2020 Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 463/2587/20 видано судовий наказ за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01.02.2018 по 31.01.2020, в розмірі: 8172,10 грн - основний борг, 539,44 грн - інфляційні втрати, 354,93 грн 3% річних та судового збору. 22.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування вищевказаного судового наказу з тих мотивів, що вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» є неправомірними та необґрунтованими, оскільки між сторонами існує спір, який вже розглядається Личаківським районним судом м. Львова в порядку позовного провадження, справа № 463/7139/18. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 судом 28.05.2020 скасовано судовий наказ виданий 04.05.2020 у цивільній справі № 463/2587/20. Рішенням Личаківського районного суду від 22.01.2019 у справі № 463/5896/18 (провадження № 2/463/508/19), яке набрало законної сили 01.10.2019 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання рахунків оплати за послуги з централізованого опалення недійсними і такими, що не підлягають оплаті, зобов`язання до вчинення дій та застосування строку позовної давності до нарахованої суми боргу. Постановою 01.10.2019 Львівським апеляційним судом залишено без змін зазначене рішення та судами встановлені наступні факти: - обов`язок по оплаті послуг з централізованого опалення у позивача ОСОБА_1 виник з 03.06.2013, оскільки відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Спадкодавець ОСОБА_3 , якому належала квартира АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. При цьому, такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц; - також ОСОБА_1 не представлено жодного доказу на підтвердження помилковості здійснених позивачем нарахувань заборгованості за спірний період, не заявлено жодних претензій щодо якості наданих послуг. Відтак враховуючи, що відповідач користуючись послугою з централізованого опалення, зобов`язаний оплачувати таку, однак вказаного обов`язку належним чином не виконав, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за період з березня 2018 по липень 2022 в розмірі 17 933,72 грн. В іншій частині позовних вимог суд застосував вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України (сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові) та відмовив у позові.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; частина обставин, які суд вважав встановленими не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

22.09.2022 Львівське міське комунальне підприємства «Львівтеплоенерго» звернулося в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період з 01.07.2014 по 30.07.2022 в сумі 29 518,64 грн. та судовий збір 2 481 грн з підстав та мотивів викладених у письмовій формі.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення вимог вказують на положення ст. ст. 4, 11, 16, 256, 257, ч. 2 ст. 264,267, 360, 431, 509, 526, 530, 625, 634 ЦК України, ст. ст. 64, 66, 67, 162 Житлового кодексу України, п. 3, 4 ч. 2 ст. 6, п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», Правила надання послуг з постачання теплової енергії, Правила надання послуги з постачання гарячої води. Оскільки наявну заборгованість погасити в добровільному порядку відповідач відмовляється, а тому позивач звернувся в суд з відповідним позовом, який просить задовольнити.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Обов`язок споживача оплачувати послуги з теплопостачання закріплений також статтею 160 ЖК України, згідно якої члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-59цс13 від 30.10.2013), оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте послуги з централізованого опалення відповідачу надавалися, а він ними користувався, що не заперечується відповідачем. Відтак, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Оскільки між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по теплопостачанню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідач має зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів.

У відповідності до вимог п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.02. 2018 у справі № 639/10591/14-ц, постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16.

Також, як вбачається із позовної заяви та додатків до неї, позивачем надаються послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 .

З представленого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 20-21) вбачається, що відповідач не вносив плату з надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за централізоване опалення за період з липня 2014 по липень 2022 в загальному розмірі 29518,64 грн.

Відповідач не заперечує того, що користувався наданими позивачем послугами та не вносив плату за зазначений період, однак просив суд застосувати загальний строк позовної давності встановлений ст. 256 ЦК України, який був пропущений позивачем та застосувати наслідки пропуску такого строку. Звертає увагу суду, що такий строк не переривався із поданням ЛМКП "Львівтеплоенерго" заяв 03.03.2018, 23.03.2020 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості. Також посилається на Постанову ВП ВС від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, у якій зазначено, що звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Представник позивача зазначив, що до цієї справи не застосовуються висновки викладені ВП ВС у постанові від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, оскільки у такій справі йшла мова про переривання строку позовної давності зверненням із заявою про видачу судового наказу, за наслідками розгляду якого суд відмовив у видачі судового наказу у зв`язку із наявністю спору про право, яке полягало у неможливості боржника подати до суду заяву про застосування строку позовної давності. Отже, такий висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі.

Враховуючи наведене, проаналізувавши висновки Великої Палати Верховного Суду висловлених у постановах від 21.01.2015 у справі № 6-214цс14; від 13.01.2016 у справі № 6-931цс15, від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 щодо застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов до такого висновку.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень.

Верховний Суд України прийшов до висновку, що відповідно до ч.1 ст.160 ЦІК України судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 23.05.2018 року у справі №216/5756/15-ц).

Відтак, суд першої інстанції дійшов до частково правильного висновку, що ЛМКП "Львівтеплоенерго" з часу звернення до суду 03.03.2018 з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період 01.07.2014 по 31.01.2018 в розмірі 10 181,15 грн. до моменту звернення із цим позовом (22.09.2022) пропустило строк позовної давності, оскільки з часу переривання позовної давності за цими вимогами минуло понад 4,5 роки.

Одночасно ЛМКП "Львівтеплоенерго" з часу звернення до суду 23.03.2020 із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період 01.02.2018 по 31.01.2020 до моменту звернення із цим позовом (22.09.2022) не пропустило строк позовної давності.

Оскільки трирічний строк позовної давності за цими вимогами спливає лише 23.03.2023, й до цього строку позивач мав право звернутись із відповідним позовом.

При цьому, станом на 23.03.2020 (день подання заяви про видачу судового наказу) вже діяла редакція ст. 165 ЦПК України, яка регулює питання строку позовної давності у наказному провадженні, зокрема згідно з ч. 1 п. 5 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Так, законодавець передбачив унеможливлення порушення права боржника щодо застосування строку позовної давності у наказному проваджені.

Таким чином, враховуючи, що відповідач, користуючись послугою з централізованого опалення, зобов`язаний оплачувати таку, однак вказаного обов`язку належним чином не виконав, суд прийшов до частково правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за період з березня 2018 по вересень 2022 в розмірі 17 933,72 грн.

В іншій частині позовних вимог суд застосував вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України (сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові) та відмовив у позові.

Однак з таким висновком суду не можна погодитися повністю, оскільки як вбачається з матеріалів справи 10.10.2018 ОСОБА_1 звернувся в Личаківський районний суд м.Львова з позовною заявою до ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема, про зобов`язання до вчинення дій укладення договору на реструктуризацію суми заборгованості визначеної за період з 30 вересня 2017 року по день завершення розгляду справи судом. 22 січня 2019 року за результатами розгляду справи Личаківський районний суд м. Львова виніс рішення, яким відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог. 01 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд постановив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 просив зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» укласти договір на реструктуризацію суми заборгованості визначеної за період з 30 вересня 2017 року по день завершення розгляду справи судом. Також встановлено, що в ході судового розгляду відповідач не заперечує щодо укладення із позивачем договору про надання послуг централізованого теплопостачання та готовий розглянути можливість реструктуризації боргу у випадку відповідного звернення позивача.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання , нею свого боргу або іншого обов`язку.

Таким чином, визнання боргу ОСОБА_1 перериває строк позовної давності у зв`язку із письмовим зверненням щодо укладення договору про реструктуризацію суми заборгованості. Тобто, боржник визнає борг з 30 вересня 2017 року, а відтак заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) слід було б стягнути за період починаючи з 01 жовтня 2017 року, а також по 31 липня 2022 року, а не по вересень місяць 2022 року, як помилково вказав суд, оскільки вимог про стягнення боргу після 31.07.2022 року не заявлялося.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими, та таку слід задовольнити частково, рішення ж суду першої інстанції слід змінити, виклавши резолютивну частину рішення таким чином: «позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) квартири АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2022 року в розмірі 21 518,80 грн (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімнадцять гривень вісімдесят копійок), а також 1808,62 грн. судового збору.В задоволенні решти позову відмовити».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.3, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 31 травня 2023 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в такій редакції:

«позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) квартири АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2017 року по 31 липня 2022 року в розмірі 21 518,80 грн (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімнадцять гривень вісімдесят копійок), а також 1808,62 грн. судового збору.

В задоволенні решти позову відмовити».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра