КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року про повернення позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національного Банку України, до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання незаконними рішень, дій та бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Національного Банку України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив:

- Визнати незаконною бездіяльність органів судової влади України щодо розгляду упродовж розумного строку цивільної справи за позовом ОСОБА_1 від 20.07.2009 року;

- Визнати незаконною бездіяльність Національного Банку України в особі прирівняного за своїм статусом до його представника ліквідатора Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» Євсієнка Ігоря Савелійовича у виконанні на користь ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.06.2011 року і рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2012 року;

- Зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 080 грн. 63 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 23 800 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року позовну заяву залишено без руху з підстав того, що усупереч вимог ст. 119 ЦПК України у позовній заяві позивачем не вказано в якості відповідача органи судової влади, хоча в прохальній частині позову завлено до них вимоги (а.с. 83).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року позовну заяву повернуто позивачу з підстав, передбачених ч. 2 ст. 121 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву заявнику, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було виконано вимоги ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року (а.с. 95).

Не погоджуючись з ухвалою, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ним у повному обсязі було виконано вимоги ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2017 про залишення позовної заяви без руху, а саме: подано до суду клопотання про залучення до участі у якості відповідача Державу Україна в особі Вищої Ради Правосуддя, а також надано нову редакцію позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як передбачено ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2017 року позовну заяву залишено без руху з підстав того, що усупереч вимог ст. 119 ЦПК України у позовній заяві позивачем не вказано в якості відповідача органи судової влади, хоча в прохальній частині позову завлено до них вимоги.

06.06.2017 року до суду першої інстанції надійшло клопотання позивача про залучення Вищої Ради Правосуддя відповідачем з боку Держави, а також подано нову редакцію позовної заяви, в якій він, пред`являюючи позов до Держави Україна в особі Національного Банку України, Держави України в особі Державної казначейської служби України та Держави Україна в особі Вищої Ради Правосуддя, просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність Держави Україна в особі Вищої Ради Правосуддя, яка не організувала правову систему України для розгляду її органами судової влади упродовж розумного строку цивільної справи за позовом ОСОБА_1 від 20.07.2009 року;

- визнати незаконною бездіяльність Держави Україна в особі Національного Банку України, який діючи через прирівняного за своїм статусом до його представника ліквідатора Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» Євсієнка Ігоря Савелійовича не виконав на користь ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.06.2011 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2012 року;

- зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 593 грн. 20 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 29 479 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с. 90-94).

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява підлягає поверненню позивачу, оскільки за результатами перевірки вищенаведених матеріалів встановлено, що недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позову без руху від 29.05.2017 року, позивачем усунуто не було.

Колегія суддів не погоджується з указаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Положеннями ч. 2 ст. 121 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року передбачено, що якщо позивач відповідно до ували суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 119 і 120 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року.

Так, зокрема, у ст. 119 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року зазначено, що позовна заява повинна містити, серед іншого, ім`я (найменування) позивача і відповідача, а також ім`я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги.

Тобто, ст. 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачеві є передчасним та таким, що не грунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства.

У свою чергу, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як зазначено в рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала суду, у відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В. Гуль

Судді : Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник