Номер провадження: 22-ц/813/2556/24
Справа № 509/5433/22
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

19 грудня 2022 року адвокат Шляпіна Л.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд: зобов`язати обох відповідачів не чинити перешкод позивачці ОСОБА_2 у користуванні жилою квартирою, загальною площею 30,1 кв.м, житловою 30,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселити з вказаної квартири, стягнувши з останніх судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1984,80 грн. та судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 22000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення задоволено. Зобов?язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні жилою квартирою, загальною площею 30,1 кв.м, житловою 30,1 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна : 237). Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з жилої квартири, загальною площею 30,1 кв.м, житловою 30,1 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна : 237). Стягнено в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1984,80 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 22000 грн., разом 23984,80 грн., тобто по 11992,40 грн. з кожного.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)від імені ОСОБА_2 діяв ОСОБА_4 (за дорученням), що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2020. Саме на вищевказаній земельній ділянці ОСОБА_2 оформила право власності на весь будинок, а в подальшому переобладнала та розділила його на житлові квартири та нежитлові приміщення. Оскільки ОСОБА_1 придбала права на спірну квартиру, безпідставною є вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою;

2)судом першої інстанції було проігноровано те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу звернення з вимогою до відповідачів про звільнення вищевказаної квартири; про відмову відповідачів добровільно звільнити вказану квартиру.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 06 березня 2024 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

04 березня 2024 року від адвоката Томашевського Р.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке вмотивовано тим, що він як адвокат зайнятий у іншому судовому засіданні по справі №523/15008/23, яка розглядається Суворовським районним судом м. Одеси та судове засідання призначено на 06.03.2024 на 11:20 год.

05 березня 2024 року від адвоката Савіна С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке вмотивовано тим, що він не має можливості бути присутнім під час даного судового засідання, так як захворів та знаходиться на лікарняному.

06 березня 2024 від адвоката Савіна С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло доповнення клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначає, що апелянт не має можливості бути присутньою під час даного судового засідання, оскільки захворіла гострою респіраторною, вірусною інфекцією, що підтверджується довідкою про звернення до медичного закладу №05/672 від 05.03.2024. ОСОБА_1 бажає бути присутньою під час розгляду апеляційної скарги та особисто надати пояснення по даній справі.

Розглянувши вказані клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів зазначає, що клопотання адвоката Томашевського Р.М. не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 також користується правовою допомогою адвоката Савіна С.О., який наразі також представляє її інтереси. У свою чергу клопотання адвоката Савіна С.О. від 05.03.2024 не підлягає задоволенню, оскільки заявником не надано жодного належного та допустимого доказу перебування саме його ( ОСОБА_5 ) на лікарняному.

Щодо клопотання адвоката Савіна С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , стосовно бажання останньої бути присутньою у судовому засіданні і надавати особисті пояснення, то колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно за суттю позовних вимог, а тому підлягає перегляду тільки у цій частині.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положенням ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст.ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 30 листопада 2021 року між позивачкою (покупець) та ОСОБА_6 (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №3/20, відповідно до умов якого, останній продав, а позивачка придбала майнові права на об?єкт нерухомості житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:006:0301. Об?єкт нерухомості складова та невід?ємна частина об?єкту капітального будівництва, яка виражена у виді квартири, спорудження якої здійснює продавець, характеристики об?єкта нерухомості та інформація яка ідентифікує, надана в п. 2.2 цього договору, а саме об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою : АДРЕСА_1 , площею 31 кв.м (т. 1, а.с. 8-10).

12 листопада 2020 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55117599 від 12.11.2020, позивачка зареєструвала своє право власності на жилу квартиру, загальною площею 30,1 кв.м, житловою 30,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 237), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2020 р. (індексний номер витягу: 232565679) (т. 1, а.с. 11).

При чому, згідно із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2020 (реєстр. № 348) ОСОБА_7 в особі свого представника Абу Собех Ібрагіма Валід Ібрагіма продав, а ОСОБА_2 придбала за 88600 грн. земельну ділянку, кадастровий номер: :02:006:0301, площею 0,0595 га за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В цей же день, 01 квітня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на вказану земельну ділянку, на якій збудований багатоквартирний будинок, в якому знаходиться спірна квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №306040859 від 28.07.2022 р. (реєстраційний номер об?єкта нерухомості: 237) (т. 1, а.с. 59-61).

Пізніше, 11 січня 2022 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на новозбудований багатоквартирний будинок, загальною площею 1742,3 кв.м, житловою 1497,7 кв.м за адресою : АДРЕСА_2 (а.с. 62-74).

З пояснень представниці позивачки та змісту позову вбачається, що на початку війни у лютому 2022 року, позивачка ОСОБА_2 виїхала з України та зачинила свою квартиру на ключ, та повернувшись в Україну влітку не змогла потрапити до своєї квартири, так як відповідачами були змінені замки.

Звернувшись до відповідачів, які проживали у спірній квартирі з вимогою звільнити приміщення, вона отримала відмову останніх, які на вимогу позивачки, не надали їй будь-яких правовстановлюючих документів на право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , пояснивши їй, що заплатили певну грошову суму за вказану квартиру ФОП Абу Собех Ібрагіму Валід Ібрагіму, який назвався власником квартири і земельної ділянки.

Після чого, ОСОБА_2 було подана заява до ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області про правопорушення за вчинення дій, які мають ознаки складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, відомості про які внесені в ЄРДР 09.11.2022 (т.1, а.с. 12,13).

У ході досудового розслідування стало відомо, що між відповідачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 3/20 від 30.11.2021 (т. 1, а.с. 75-78).

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав №3/20 від 30.11.2021 - позивачка ОСОБА_2 вже як рік була власником вказаної квартири і користувалась своїм майном на свій розсуд, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2020 р. (індексний номер витягу: 232565679) (т. 1, а.с. 11).

Таким чином, зазначений договір купівлі-продажу майнових прав №3/20 від 30.11.2021 між відповідачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 був укладений незаконно, в порушення законних прав власності позивачки ОСОБА_2 , за захистом яких вона звернулася до суду з названим позовом.

Отже, в даному випадку мається факт порушення права власності позивачки ОСОБА_2 .

В письмових відзивів обох відповідачів на позов вбачається, що останні не визнають права власності позивачки на спірну квартиру та добровільно звільнити квартиру відмовляються.

Суд першої інстанції вмотивовано констатував той факт в судовому засіданні, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мають жодного права на спірну квартиру і у них відсутні жодні правовстановлюючі документи на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони незаконно без будь-яких правових підстав проживають та користуються нерухомим майном, яке на праві власності належить лише позивачці ОСОБА_2 , чиє право власності не оспорене та не скасоване у встановленому Законом порядку, а протиправні дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені прав власника ОСОБА_2 , яка не може вільно користуватися квартирою, яка належить їй на праві власності.

Суд першої інстанції вмотивовано з?ясував, що відповідачі є для позивачки сторонніми особами, з якими у неї не має будь-яких родинних стосунків і вони не є членами сім`ї позивачки, безпідставно користуються вищевказаною квартирою, а тому вказаний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що від імені ОСОБА_2 діяв ОСОБА_4 (за дорученням), що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2020, а ОСОБА_1 купила в нього майнові права на спірне приміщення, то колегія суддів звертає увагу на таке.

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходилась цивільна справа №509/3916/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, стягнення безпідставно набутих грошових коштів, 3% річних та процентів за користування чужими коштами.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір №3/20 купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 30.11.2021р. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21 000 доларів США. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 500 доларів США 55 центів. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 проценти за користування чужими коштами у розмірі 500 доларів США 55 центів. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 105 132 гривні 39 копійок.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що у ОСОБА_1 , яка була ініціатором визнання недійсним договору №3/20 купівлі-продажу майнових прав від 30.11.2021, відсутні будь-які права на спірне житлове приміщення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу звернення з вимогою до відповідачів про звільнення вищевказаної квартири; про відмову відповідачів добровільно звільнити вказану квартиру, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа N1-2/2002) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового регулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький