Провадження №22-ц/812/526/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представників позивача - адвокатів Валешинського М.І., Ільїна О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому цивільну справу № 490/2055/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка в її інтересах підписана представником адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 24 січня 2024 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У лютому 2023 році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 жовтня 2021 року по 06 лютого 2023 року сторони перебували у шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбане наступне майно, титульним володільцем якого є відповідач: транспортний засіб марки BMW, модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказаний транспортний засіб фактично знаходиться в користуванні відповідача, тому він не може ним ані користуватись, ані розпоряджатись, що порушує його права та законні інтереси, як співвласника. Загальна вартість майна, що підлягає поділу, складає 555775 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив виділити у користування ОСОБА_5 та припинити право спільної сумісної власності подружжя на майно, а саме: транспортний засіб марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; стягнути з відповідачки на свою користь 277887, 50 грн. як компенсацію вартості 1/2 частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: 1/2 частка вартості транспортного засобу марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 555775 грн. : 2 = 277887, 50 грн.; стягнути судові витрати.

Відзиву на позовну заяву не надходило.

Представник позивача адвокат Валешинський М.І. в підготовчому судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі. Звернув увагу суду на те, що виписка по рахунку відповідачки не може слугувати належним доказом наявності у неї особистих коштів за вказаний період, оскільки в надходженні коштів, в тому числі від ї брата, не вказано призначення платежу. Зазначив, що сторони мали спільний бюджет та вели спільне господарство з початку реєстрації шлюбу і до вересня 2022 року, коли позивач виїхав за межі України. Спірний автомобіль був придбаний частково за кошти, отримані від продажу як дошлюбного автомобіля відповідачки, так і дошлюбного автомобіля позивача, а також на спільні кошти, акумульовані за період перебування у шлюбі. Спірний автомобіль був придбаний за еквівалент 14 000 доларів США.

Представник відповідача адвокат Коваль О.В. просив про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що автомобіль придбаний відповідачкою за власні особисті кошти, які отримані нею за місцем роботи, в дарунок на особисті потреби від рідного брата ОСОБА_6 , який надсилав їй значні суми, що підтверджується випискою по її картковому рахунку, а також на отримані від продажу дошлюбного автомобіля Фіат Бітл. Вони мали з позивачем окремий бюджет, кожен з подружжя мав свій власний автомобіль, спірний автомобіль ніколи не перебував у користуванні позивач та придбавався виключно для її потреб та користуванні. Про таке свідчить і той факт, що автомобіль був зареєстрований на її ім`я, хоча позивач не мав перешкод щодо реєстрації автомобіля на себе, також при укладенні договору купівлі--продажу автомобіля він не надавав свою згоду як подружжя. Звертає увагу суду на те, що позивач жодним чином не довів, що він мав кошти на придбання цього автомобіля чи надав певну суму коштів на його купівлю відповідачці. Отже, позивачем не доведено , що спірний автомобіль набув статусу спільного майна подружжя, тоді як наданими стороною відповідача доказами доведено, що майно придбано на власні особисті кошти відповідачки.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2024 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 277887 грн. 50 коп. як компенсацію вартості 1/2 частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: 1/2 частки вартості транспортного засобу марки BMW модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишивши автомобіль ОСОБА_7 .

Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 2778 грн. 89 коп.

Рішення суд умотивовував тим, що оскільки ОСОБА_7 автомобіль, марки БМВ Х1, реєстраційний номер НОМЕР_3 , був придбаний за договором від 21 травня 2022 року в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , тому цей об`єкт набув статусу спільного сумісного майна подружжя. Відповідачкою суду не надано доказів того, що спірний автомобіль придбаний за власні особисті кошти відповідачки, з огляду на презумпцію спільного майна подружжя.

Враховуючи принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном, суд дійшов висновку про наявність підстав залишити у власності відповідачки вказаний автомобіль в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнувши половину його вартості в розмірі 277 887 грн. 50 коп. на користь іншого з подружжя, а саме - позивача у справі.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Коваль О.В. вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач жодним чином не довів, що він мав кошти на придбання спірного автомобіля чи надавав певну суму коштів на його купівлю відповідачці. Відповідачка та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2021 року, але фактично подружні відносини між ними були припинені ще задовго до звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу, тобто до 03 жовтня 2022 року, а саме з березня 2022 року, так як позивач ОСОБА_3 висловлював бажання залишити межі України у зв`язку з військовим станом. З зазначеного періоду спільне проживання було припинено. Ведення спільного господарства та спільний бюджет не було притаманно подружжю ще з часу реєстрації шлюбу, адже відповідач до шлюбу та після його реєстрації мала постійне місце роботи та інший дохід від своєї професійної діяльності, працюючи в салонах краси. Позивач не повідомляв розмір своїх доходів і використовував їх на власний розсуд не в інтересах сім`ї. На початку липня 2023 року ОСОБА_3 залишив межі України та більше до міста Миколаєва не повертався. Іншого виходу як звернутися з позовом про розірвання шлюбу відповідач не вбачала. 06 лютого 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Враховуючи природу добровільності створення сім`ї та наявність всіх ознак сімейних відносин, які не були створені за такий короткий проміжок часу, майно набуте за час формального перебування у зареєстрованому шлюбі не може вважатися спільно набутим. Не враховано судом також поведінку позивача, який залишив дружину в місці проведення бойових дій без допомоги, яку мав би здійснювати в інтересах сім`ї. Вказані обставини свідчать про відсутність сімейних відносин взагалі. Позивач намагається отримати кошти, які йому не належать, а лише отримати вигоду від формального тлумачення сімейних відносин. Представник позивача в судовому засіданні не міг надати відповіді, а саме: коли та яким чином позивач залишив межі України, коли було фактично припинено сімейні відносини, де працював та які доход отримував позивач, чи використовував свої доходи в інтересах сім`ї та в чому це проявлялося, коли, в якому місті, у кого та за яку ціну було придбано спірний автомобіль, яка вартість придбаного автомобіля. Вказане, на думку заявника, свідчить про придбання автомобілю за власні кошти відповідачки. Відомості про вартість спірного транспортного засобу з посиланням на скріншоти з веб-сайту Авто.ріа не можуть бути доказом вартості. До суду було надано довідку про середню ринкову вартість автомобіля Фольцваген Бітл, так як він був відчужений, а вартість автомобіля, зазначена в договорі купівлі-продажу, не відповідає реальній, так як основні кошти було отримано попередньо від покупця у формі авансу задля гарантування укладення договору купівлі-продажу в майбутньому. Відповідачка вважає, що позивачем не доведено, що спірний автомобіль набув статусу спільного майна подружжя, тоді як наданими нею доказами доведено, що майно придбано на власні особисті кошти відповідачки але суд, ухвалюючи вказане рішення по справі, не надав оцінку доводам про обставини, зазначені вище, а виходив лише з формального тлумачення закону без урахування об`єктивних обставин справи та його пояснень щодо походження коштів, за які було придбаний автомобіль. Між тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Чинне законодавство не містить чіткого переліку або визначення речей індивідуального користування. За вимогою одного з подружжя суд може визнати особистою приватною власністю майно, набуте за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Валешинський М.І. просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач вжив усіх можливих заходів для доведення дійсної вартості транспортного засобу, тоді як відповідачка, маючи реальний доступ до автомобіля (оскільки є титульним володільцем та автомобіль знаходиться в її користуванні), не надала жодного доказу, який би спростував заявлену позивачем ринкову вартість транспортного засобу. З урахуванням наведеного, а також того факту, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав надав суду докази, що підтверджують орієнтовну ринкову вартість транспортного засобу (витяги з веб-сайту з продажу автомобілів), а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, відзив на позовну заяву не подавав, із зустрічним позовом про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю не звертався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. Безпідставними є твердження апелянта, що позивачем нібито не доведено набуття спірним автомобілем статусу спільного майна подружжя, оскільки на останнього взагалі не покладається такий обов`язок, більше того, вважає, що представник скаржника умисно штучно намагається перекласти з себе тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, на позивача, тим самим нівелюючи правову природу такої презумпції. Самі лише посилання на те, що автомобіль придбаний відповідачкою за власні особисті кошти, які отримані нею за місцем роботи, в дарунок на особисті потреби від рідного брата не є належними, допустимими і достовірними доказами. В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що сторони мали окремий бюджет під час шлюбу та що між позивачем та відповідачкою подружні відносини були припинені ще у березні 2022 року, але на підтвердження зазначених обставин останній не надає жодних належних та допустимих доказів. Також у відзиві заявлено вимогу про стягнення з відповідачки на користь позивача 8000 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2021 року, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка було « ОСОБА_9 », дружини « ОСОБА_9 » (а.с. 12).

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 лютого 2023 року (справа №487/2973/22), ухваленим за позовом ОСОБА_10 , шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний, прізвище позивачки після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне - « ОСОБА_11 » (а.с. 125-127).

Згідно із заочним рішенням суду у справі №487/2973/22 ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу 03 жовтня 2022 року, зазначивши, що сторони шлюбних відносин не підтримують.

21 травня 2022 року ОСОБА_10 зареєструвала право власності на автомобіль марки BMW, модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 86, 89).

Згідно наданих позивачем відомостей із сайту Авто.ріа середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 555775 грн. (а.с. 16-21).

Сторонами не заперечується, що на час звернення до суду із позовом спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідачки, позивач не має можливості користуватися ним.

Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_12 змінила прізвище на Кочубей на підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 30 березня 2023 року (а.с. 84, 85, 124).

Звернувшись із позовом, ОСОБА_3 просив суд провести поділ вказаного автомобілю як спільного сумісного майна сторін, припинивши фактично його право на це майно з виплатою вартості його 1/2 частки.

Відповідачка, заперечуючи проти позову, посилається на те, що спірний автомобіль є її особистою власністю, оскільки придбаний нею за кошти, отримані від брата у подарунок, а також від продажу автомобіля Фіат, який належав їй до укладення шлюбу з позивачем.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Таким чином, в силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом майна подружжя, зміст заявлених позовних вимог і заперечень відповідачки щодо презумпції спірності майна та наведені положення закону, позивач у даній справі мав довести, чи входить до складу спільного майна сторін як колишнього подружжя зазначено ним у позовній заяві майно, дійсну ринкову вартість цього майна, час та джерело його придбання, відповідачка, в свою чергу, чи це майно є її особистою власністю, а суд перевірити ці твердження.

В силу положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, : 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Автомобіль марки BMW, модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, придбаний 02 травня 2021 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, а отже презумується, що це майно є спільною власністю сторін. І спростувати таку презумпцію має відповідачка, яка її заперечує.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту придбання спірного майна автомобілю саме за кошти, які є особистою власністю відповідачки відповідно до зазначених положень закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком і відхиляє аргументи апеляційної скарги на його спростування.

Так, представник відповідачки зазначає, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбаний нею на кошти, отримані від брата у подарунок, а також від продажу належного їй автомобіля Фіат, якій належав їй до укладення шлюбу з позивачем.

На підтвердження позиції відповідачки було надано виписка по її рахункам АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 вересня 2021 року по 01 грудня 2021 року та з 01 січня 2022 року по 30 червня 2022 року, які підтверджують операції з надходжень по картці відповідачки НОМЕР_4 , зокрема перерахування коштів від ОСОБА_6 за період до 2022 року без призначення платежу (а.с. 100-113).

Крім того згідно результатів аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України та копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22 січня 2022 року (а.с. 87-91, 99) у власності відповідачки з 13 лютого 201 року по 22 січня 2022 року перебував транспортний засіб Фольксваген Бітл. Згідно наданих на запит суду відмостей з РСЦ МВС в Миколаївській області ОСОБА_10 22 січня 2022 року продала ОСОБА_13 автомобіль марки Фольксваген Бітл, р/н НОМЕР_5 , за 120000грн.

Також в період з 05 травня 2022 року по 24 травня 2022 року ОСОБА_10 належав автомобіль Фольксваген Гольф, р/н НОМЕР_6 .

Оскільки переконливих доказів того, що отримані: від ОСОБА_6 грошові кошти є дарунком останнього відповідачці, які як і грошові кошти від продажу транспортного засобу ОСОБА_14 , який був дошлюбним майном відповідачки, були витрачені саме на придбання спірного автомобілю марки BMW, модель X1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2014 року випуску, відповідачка не надала, відсутні підстави для віднесення цього майна до особистого майна ОСОБА_2 .

Також колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2022 року сторони припинили підтримувати сімейні стосунки, через відсутність доказів на їх підтвердження.

Посилання відповідачки на те, що спірний автомобіль придбаний виключно для її потреб, а позивач не надав доказів щодо наявності у нього коштів на його придбання, відхиляються, оскільки ці обставини не впливають на визначення правового статусу автомобілю як спільного майна сторін, який може бути лише спростований відповідачкою, але за браком доказів таке спростовування не відбулося.

На підтвердження вартості спірного автомобілю позивач надав витяги з веб-сайту Авто.ріа, згідно яких середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу станом на час подачі позову становить 555775 грн. Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийняв таку оцінку автомобілю.

Жодних доказів на спростування вказаної вартості спірного автомобіля відповідачка суду не надала і на такі не посилалася (звіту про оцінку ТЗ, висновку експерта тощо), тоді як автомобіль перебуває у її користуванні і вона є зареєстрованим власником, а тому жодних перешкод щодо надання оцінки вказаного автомобіля до суду у відповідачки не було.

За такого колегія суддів не приймає заперечення, викладені в апеляційній скарзі, щодо оцінки автомобілю.

При цьому суд зауважує, що доказів того, що спірний автомобіль відповідачка придбала за власні особисті кошти з огляду на вищевикладену позицію щодо презумпції спільного майна подружжя (яку відповідачка не спростувала) суду не надала.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вище зазначене майно - автомобіль набуте сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя й підлягає поділу в порядку статей 70, 71 СК України.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статті 372 ЦК України.

В силу частини 1 статі 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, сторони не ставили питання про відступ від наведеного правила рівності часток подружжя у спільному майні.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно пункту 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Тобто відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18) зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин сторін та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому в силу вимог статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, і які в цій справі покладаються на відповідачку з огляду на задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідачки 8000 грн., сплачених за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження цих витрат позивачем була копія додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги від 21 березня 2024 року, відповідно до якої замовник ( ОСОБА_3 ) сплачує адвокатському об`єднанню «Астрея-груп» за підготування процесуальних документів та представництво інтересів в Миколаївському апеляційному суді при розгляді справи №490/2055/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення від 24 січня 2024 року.

Згідно матеріалів справи представник позивача ОСОБА_3 адвокат адвокатського об`єднання «Астрея-груп» Валешинський М.І. підготував відзив на апеляційну скаргу та брав участь, разом з іншим адвокатом цього об`єднання Ільїним О.В., в судовому засідання апеляційного суду.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 1-15005св19) у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Оскільки позивачем надані достатні та належні доказі на підтвердження здійснених ним витрат на правничу допомогу, які обумовлені договором, а також з урахуванням складності справи, реальності участі адвокатів у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відсутності заперечень відповідача, колегія суддів приходить до висновку про співмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

За такого є підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка в її інтересах підписана представником адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , 8000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови суду виготовлений 11 квітня 2024 року