УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 607/2430/23

провадження № 61-4193ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_4 .

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки на час проживання із матір`ю, син прихильно ставився до неї і виявляв любов, що підтверджується, зокрема, рішеннями Вугледарської міської ради, яким визначено місце проживання неповнолітнього з матір`ю, показаннями свідків. Зауважень щодо неналежного виконання материнських обов`язків не було під час проживання із сином. Вже після того, як неповнолітній проживав тільки із батьком, він почав різко негативно ставитись до матері.

Фактично в результаті впливу батька та його рідних на дитину шляхом формування негативного образу рідної матері, яку він до цього любив, спонукання ОСОБА_5 без будь-якої правомірної причини відмовитися від контактів із нею, має місце штучне відчуження ОСОБА_4 від її сина.

На думку суду, саме батько ОСОБА_3 формує у нього спотворену уяву про свою рідну матір, підсилює страхи і тривожність хлопчика, спричиняючи шкоду його психологічному здоров`ю.

Вказане свідчить про негативний вплив відповідача на формування у дитини сприйняття образу сім`ї та шанобливе відношення до обох батьків.

Враховуючи викладене, думка дитини щодо її бажання проживати з батьком у контексті цієї справи є для суду непереконливою з огляду на те, що останнім часом ОСОБА_6 проживає з батьком та зазнає його впливу, малолітній вік дитини, обмеження спілкування з матір`ю та конфлікт між батьками щодо визначення місця проживання сина.

При вирішенні спору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахував вік неповнолітнього ОСОБА_3 , можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку сина. Суд зважає, що матір має житло, позитивно характеризується за місцем проживання, є дбайливою матір`ю, за час проживання дитини з нею належним чином його виховувала в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, піклувалася про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

При цьому, батько, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування та участь у вихованні сина.

22 березня 2024 року ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направила на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у вказаній справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова Тернопільського апеляційного суду прийнята 08 лютого 2024 року, повний текст якої складено 21 лютого 2024 року, а касаційна скарга подана до суду 22 березня 2024 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання, оскільки строк на касаційне оскарження не пропущено.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні мав застосувати висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2016 року, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2022 року у справі № 607/14503/22.

У цьому шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Влітку 2021 року сторони припинили проживати разом.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 , після перегляду відео, надісланого їй ОСОБА_1 , на якому ОСОБА_1 , застосувавши фізичну силу, дає сину ОСОБА_5 не відомий порошок білого кольору, звернулася до правоохоронних органів з метою притягнення чоловіка до відповідальності.

За результатами медичного огляду 27 серпня 2021 року неповнолітнього ОСОБА_3 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, в сечі знайдено алкалоїди опію та метаболіти.

Відділенням поліції № 1 Волноваського районного відділу поліції ГУНП в Донецькій області розпочато розслідування кримінального провадження № 0000683 від 13 вересня 2021 року за невиконання ОСОБА_1 обов`язків по догляду за дитиною.

Комісією з питань захисту прав дитини Вугледарської міської ради 24 вересня 2021 року прийнято рішення № 13, яким зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передати малолітнього ОСОБА_3 матері - ОСОБА_2 . Для забезпечення безпеки ОСОБА_2 та її дітей, надання психологічної допомоги їй та дітям і підвищення батьківського потенціалу матері, Вугледарському міському центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді направити ОСОБА_2 , з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до цілодобового центру соціально-психологічної допомоги, за згодою ОСОБА_2 , терміном на пів року. Повернутись до розгляду питання визначення місця проживання дитини після завершення досудового розслідування щодо ОСОБА_1 .

Згідно із рішенням виконавчого комітету Вугледарської міської ради від 17 листопада 2021 року № 393/6-21 визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

22 грудня 2021 року ОСОБА_2 зверталася до Вугледарської міської ради із заявою, про те, що рішення виконавчого комітету від 17 листопада 2021 року № 393/6-21 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 не виконано, місце перебування сина ОСОБА_5 їй не відомо.

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами щодо розшуку сина та повернення його матері ( 13 вересня 2022 року , 10 квітня 2023 року).

Відповідно до договору оренди від 21 грудня 2022 року ОСОБА_1 орендує квартиру АДРЕСА_1 на строк 6 місяців з моменту прийняття приміщення в оренду.

Згідно із актом обстеження умов проживання квартири АДРЕСА_1 від 24 березня 2023 року, який проведено представником служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, житло складається з двох кімнат, в яких проживають ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_9 (баба). Для проживання та повноцінного виховання дитини створені належні умови, батько здатен задовольнити потреби дитини.

Відповідно до довідки Центру науково-технічної творчості «Сфера» від 23 жовтня 2023 року № 33 ОСОБА_3 займається в центрі в гуртку лего-конструювання по понеділках та середах.

Згідно із сертифікатами та медичними довідками за результатами огляду в 2021 та 2023 роках ОСОБА_1 проходив періодичні наркологічні та психіатричні огляди, відомостей про перебування під наркологічним чи психіатричним наглядом лікарів не виявлено.

09 березня 2023 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31 березня 2023 року та акта обстеження умов проживання ОСОБА_2 , разом з малолітньою дочкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає адресою: АДРЕСА_3 У приватному будинку створені належні умови для проживання та виховання дітей.

Згідно із характеристикою виконавчого комітету Поромівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_4 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та проживає в селі Осмиловичі, в будинку, який належить на праві власності ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Разом з нею, як внутрішньо переміщені особи, проживають мати ОСОБА_16 , батько - ОСОБА_17 , брат - ОСОБА_18 , дочка - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_4 бере участь у веденні особистого господарства. За свідченням сусідів працьовита, товариська і ввічлива. В побуті доброзичлива і чуйна.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № НОМЕР_1 , який складений Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією 14 липня 2023 року, комісія рекомендує суду прийняти рішення визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . При підготовці висновку, з метою об`єктивного розгляду даного питання, з`ясування думки дитини та дитячо-батьківських відносин, 24 квітня 2023 року службою у справах дітей та сім`ї було направлено лист до Оболонського районного в місті Києві центру соціальних служб з проханням призначити дитині психолога. З інформаційних довідок про роботу психолога з малолітнім ОСОБА_3 вбачається, що за результатами діагностики визначається порушення прив`язаності хлопчика до матері. Це виражається у небажанні хлопчика говорити про неї. Своєю сім`єю ОСОБА_6 вважає бабусю та батька. Про матір хлопчик відмовляється говорити, в лексиконі не вживає слово «мама». ОСОБА_6 знає і пам`ятає свою сестру, яка зараз проживає разом з матір`ю, але говорить, що головні люди в його житті - це батько і бабуся. Комісією було з`ясовано, що ОСОБА_6 боїться того, що мати може його забрати від батька і це приводить дитину до нестабільного психоемоційного стану. Хлопчик замикається, відмовляється говорити і будь-які спроби його вмовити не дають бажаного результату, відмовляється не тільки від взаємодії з матір`ю, а й від зустрічей з психологом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначать відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Тобто права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Верховний Суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини зазначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківські права. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 146/346/22 (провадження № 61-9548св23) зазначено, що «Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У справі, яка переглядається, суди обґрунтовано не погодились з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки такий має недоліки в його оформленні, є недостатньо обґрунтованим, а також має рекомендаційний характер».

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її найкращим інтересам, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки, сторони конфліктують між собою, що негативно впливає на їх малолітню дитину.

Крім того, суд встановив, що на час проживання із матір`ю, син прихильно ставився до неї і виявляв любов. Зауважень щодо неналежного виконання материнських обов`язків не було під час проживання із сином. Вже після того, як неповнолітній проживав тільки із батьком, різко почав негативно відноситись до матері.

Фактично в результаті впливу батька та його рідних на дитину шляхом формування негативного образу рідної матері, яку він до цього любив, спонукання ОСОБА_5 без будь-якої правомірної причини відмовитися від контактів із нею, має місце штучне відчуження ОСОБА_4 від її сина.

На думку суду, саме батько ОСОБА_3 формує у нього спотворену уяву про свою рідну матір, підсилює страхи і тривожність хлопчика, спричиняючи шкоду його психологічному здоров`ю.

Вказане свідчить про негативний вплив відповідача на формування у дитини сприйняття образу сім`ї та шанобливе відношення до обох батьків.

ОСОБА_4 неодноразово зверталась у відповідні органи з метою відібрання від ОСОБА_1 малолітнього сина, про що свідчать неодноразові звернення до різних органів із заявами про вчинення насильства щодо неї та дітей.

24 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_4 відеозапис, на якому він, перебуваючи разом із сином ОСОБА_5 , висипає порошок білого кольору на стіл, пропонує його дитині, потім насильно, застосувавши фізичну силу, дає порошок в рот синові, попри його плач та пручання. Після цього він сам вживає порошок, вдихаючи його через трубочку.

Згідно із результатами хіміко-токсикологічного дослідження біологічних середовищ в організмі людини на якісну наявність наркотичних та психотропних речовин від 03 вересня 2021 року № 2131 в сечі малолітнього ОСОБА_5 знайдені алкалоїди опію та метаболіти, що свідчить про те, що в організмі дитини була присутня наркотична речовина.

Після цього ОСОБА_4 звернулася з заявою в поліцію, де 13 вересня 2021 року відділом поліції ГУНП України в Донецькій області відкрите кримінальне провадження № 0000683 щодо ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 166 КК України.

Комісією з питань захисту прав дитини 24 вересня 2021 року зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (матір позивача), ОСОБА_10 (вітчима позивача) передати малолітнього ОСОБА_3 матері - ОСОБА_2 .

Докази щодо закриття кримінального провадження № 0000683 відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення в матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_1 також є обвинуваченим і в іншому кримінальному провадженні № 0000080 за частиною другою статті 125 КК України.

ОСОБА_4 неодноразово зверталася в поліцію про вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, за результатами складені відповідні протоколи.

Разом з тим, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки він суперечить інтересам малолітньої дитини та має рекомендаційний характер.

При цьому, вказаним висновком органу опіки та піклування підтверджується лише той факт, що батько дитини створив належні умови для повноцінного розвитку та проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, орган опіки і піклування врахував думку малолітнього та його ставлення до батька та матері.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 607/25451/19 зроблено висновок, що проживання малолітньої дитини з батьком, у сім`ї якого створені належні умови для виховання, навчання та гармонійного розвитку дитини, виховання та піклування батька про дитину, є свідченням належного виконання батьком батьківських обов`язків та не може бути безумовною підставою для визначення місця проживання дитини саме з ним.

Посилання заявника на висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21, є необґрунтованим, оскільки у цих справах правовідносини не є подібними до справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров