Справа № 211/5496/23
Провадження № 2/211/381/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

у відсутність учасників справи,

розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про припинення права власності на частку майна та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Криворізької міської ради та просить суд припинити право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/8 частку за кожним права власності на 1 / 2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 600 кв.м., що належить їм на праві спадкування за законом, визнавши за нею право власності на 2/8 частки від 1 / 2 частки указаного майна. В обґрунтування вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , який на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.1984 володів 1/ 2 часткою будинку по АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/ 2 частки є вона, позивачка у справі, зареєструвавши своє право власності у КП «Криворізьке БТІ». Після смерті чоловіка вона, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої на той час доньки ОСОБА_6 , а також батьки померлого чоловіка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заявили свої права на спадкове майно та у 1994 році отримавши свідоцтво про право на спадщину, зареєструвало його в БТІ. Вважає частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожного окремо у спірному майна незначною , частина з якого є неподільною (огорожу, водо колонку, замощення) спільне володіння і користування неможливе , оскільки співвласники мешкають у різних країнах, припинення права власності кожного з них на 1/8 частку не завдасть істотної шкоди особистим їх інтересам, як і спільним інтересам членів однієї сім`ї. Вона має у своїй власності більшу частину нерухомого майна, що в цілому складає 5/8 часток. 10 січня 1994 року батьки померлого спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали на її ім`я довіреність на оформлення дарчої від їх імені на ім`я онуки ОСОБА_2 часток домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , які повинні їй перейти у спадщину від їх померлого сина. Фактично цією довіреністю вони відмовилися від належної їм частки у нерухомому майні на користь своєї онуки ОСОБА_2 . Однак виконати доручення, надані батьками померлого чоловіка, вона не змогла, оскільки довіреність не містила прямих повноважень на укладання договору дарування від імені співвласників нерухомого майна, що підлягає нотаріальному посвідченню. Вирішити це питання в законному порядку на території місця проживання співвласників також не надавалось можливим, оскільки на той час у неї не було достатньої грошових коштів. Вона більше 15 років вільно користується спірним домоволодінням з часу спливу позовної давності, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заявляли до неї позовів про повернення їм майна. Крім того, батьки померлого чоловіка мешкають на території Республіки Башкортостан рф, тому вона не має офіційних документів на підтвердження факту їх смерті. На даний час у неї наявні побоювання, що родичі по лінії її чоловіка можуть претендувати на спірне майно та пред`явити вимогу до неї, повертаючи його. Вона ж не являється родичкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і не може в інший спосіб захистити своє право власності на майно, в якому проживає близько 39 років. Тому з посиланням на положення статей 344, 346 ЦК України просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися.

До суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Зайки П.К. про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні вимог наполягають.

Представник відповідача Криворізької міської ради звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, проти вимог позову не заперечує.

Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 15 листопада 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_2 , 1976 р.н.

На підставі свідоцтва про право власності від 16 березня 1994 року, позивачці ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні, придбаному у період шлюбу з ОСОБА_5 , а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 березня 1994 року, після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями на належну йому за життя 1/2 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , являються дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

10 січня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали на ім`я ОСОБА_1 довіреність на оформлення дарчої від їх імені на ім`я онуки ОСОБА_2 належної їм часток домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Строк дії довіреності 3 роки.

Крім того, 07 лютого 2012 року ОСОБА_4 заповідала належне їй за життя майно онучці ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення статті 344 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 449/570/19 (провадження № 61-3711св21) зазначено, що «згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України».

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Так, у даній справ позивач обізнана про те, що частина спірного нерухомого майна належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, а тому позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення пункту 2 частини 1 статті 346 ЦК України відповідно до якої право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Однак складений 07 лютого 2012 року ОСОБА_4 заповіт, яким вона заповідала належне їй за життя майно онучці ОСОБА_2 , суд не може прийняти як відмову власника від майна, як і довіреність на вчинення дій стосовно оформлення дарчої на ім`я онуки ОСОБА_2 , щодатована 30 років тому.

Стосовно посилання позивача на положення статті 365 ЦК України, відповідно до частини першої якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, суд вважає зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) виклав висновок про те, що … [неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї].

Верховний Суд у постанові від 09 січня 2024 року у справі № 723/3902/20 (провадження № 61-7633св23) зазначив, що якщо співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, один з них не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг - можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном, адже такі обставини практично завжди призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників, проте не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересах співвласника та членам його сім`ї.

Позивачем не доведена жодна із підстав, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, у тому числі не надано висновки інженерно-технічних експертиз на підтвердження вимог пунктів 1 та 2 частини 1 статті 365 ЦК України, не внесено коштів на депозитний рахунок суду на виконання вимог частини 2 статті 365 ЦК України , тощо. Крім того суд вважає, що позов поданий не до належного відповідача оскільки власниками майна є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і позивач не обґрунтувала чому саме відповідачем повинна бути Криворізька міська рада.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 215, 216, 220, 628, 638, 799, 806 ЦК України, статями 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд ,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко