КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/5487/18
Провадження № 2/488/48/24 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.02.2024 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Волошиній Я.І.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

та представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем та встановлення факту прийняття спадщини, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в обґрунтування якого вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , якому на час смерті належала 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 на час смерті був зареєстрований та проживав за вищевказаною адресою, разом з ним на день його смерті була зареєстрована його рідна сестра, відповідачка по даній справі ОСОБА_1 .

Мати позивача відповідач по даній справі ОСОБА_4 , перебувала з померлим у фактичних шлюбних відносинах, шлюб між ними не був зареєстрований.

На час відкриття спадщини позивач був малолітнім і як син померлого, відносився до кола спадкоємців за законом першої черги, проте через свій малолітній вік не міг самостійно звернутись до нотаріальної контори з приводу спадщини. Законний представник позивача, його мати ОСОБА_4 , в інтересах позивача із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. Разом із цим, вона разом з позивачем та своїм цивільним чоловіком - ОСОБА_5 постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 на час смерті останнього.

Після досягнення повноліття позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після смерті свого батька, але П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора своїм листом відмовила позивачу у реєстрації його заяви про прийняття спадщини через пропуск строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на викладене та з урахуванням наданих уточнень, позивач просив суд:

-встановити факт його постійного проживання разом із батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01.01.1983 р. по 20.05.1983 р. та з 20.05.1983 р. по 12.05.1984 р.;

-встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, та пояснили, що позивачем не надано належних та допустимих доказів прийняття ним спадщини після смерті батька. Відповідач суду пояснила, що її брат ОСОБА_5 дійсно перебував у фактичних шлюбних відносинах з матір`ю позивача, відповідачкою ОСОБА_4 . У них народилось двоє спільних дітей: дівчинка, яка померла у п`ятимісячному віці, а потім народився хлопчик, позивач по даній справі. Вони дійсно проживали по АДРЕСА_1 , але приблизно за тиждень до смерті брата, відповідачка разом із позивачем пішли проживати до батьків відповідачки і більше вже ніколи не повертались до цього будинку. Крім цього, відповідач та її представник вказували на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, та просили застосували відповідні правові наслідки.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Відповідач суду пояснила, що вона почала проживати з ОСОБА_5 з 1980 року, і в 1981 році у них народилась дівчинка, яка померла у 5-місячному віці, а потім народився син позивач ОСОБА_3 . Коли позивачеві було близько 4 місяців, ОСОБА_5 втратив роботу і у них почалися сварки, тому вона з сином пішла проживати до своєї матері. Потім відповідач дізналася про смерть чоловіка, і через декілька днів після його смерті, за пропозицією свекра, вони повернулися у будинок по АДРЕСА_1 , де проживали приблизно до 1985 року. Крім цього, відповідач пояснила, що вона дійсно не зверталася до нотаріальної контори в інтересах свого сина щодо прийняття спадщини, через те, що не знала кому належить вищевказаний житловий будинок.

Суд, дослідивши зібрані по справі письмові докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві помер ОСОБА_5 , який був батьком позивача по даній справі ОСОБА_3 . Дане підтверджується наявними у справі копіями свідоцтва про смерть (а.с. 12), свідоцтва про народження (а.с. 11) та свідоцтва про встановлення батьківства (а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частину житлового будинку разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належало спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 28.02.1966 р., виданого державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори за реєстр. № 207 (а.с. 13-14).

Із наявної у матеріалах справи копії спадкової справи № 355/2016, заведеної Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_5 , вбачається, що на випадок своєї смерті заповіту він не залишив.

14.06.2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулась його рідна сестра, відповідачка по даній справі ОСОБА_1 , яка на час смерті проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем, у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Із довідки № 2059 від 29.05.2014 року, виданої КП ДЄЗ «Океан», вбачається, що на час смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за вищевказаною адресою і разом із ним на час смерті була зареєстрована його сестра ОСОБА_1 та племінниця ОСОБА_6

08.08.2016 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її брата, на 1/3 частину житлового будинку із відповідною часткою господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Згідно вимог статей 548-549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадщина може бути прийнята, як спадкоємцем особисто, так і через його представника. Прийняття спадщини є односторонньою угодою і тому воно може бути здійснено дієздатною особою. Якщо спадкоємці є неповнолітніми, то від імені діють їх законні представники - батьки, опікуни. Неповнолітні від 15 до 18 років приймають спадщину за згодою батьків чи піклувальників.

Відповідно до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року (яка була чинною на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ), далі - Інструкція, - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Спадкоємці, які пропустили строк на прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена в письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві повинна бути засвідчена у відповідності з правилами, викладеними в п.121 цієї Інструкції.

Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 Цивільного кодексу УРСР, одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_3 , на обґрунтування заявлених вимог про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті його батька, вказував на те, що на час смерті батька йому було лише 5 місяців, і він разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_5 , постійно проживав у будинку по АДРЕСА_1 . Лише напередодні смерті батька, через складні сімейні відносини між батьками, мати разом з ним декілька днів проживала у своїх батьків, у квартирі АДРЕСА_2 . Проте потім вони повернулися проживати у будинок батька - по АДРЕСА_1 .

Між тим, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , суду пояснила, що її чоловік доводиться рідним братом покійного ОСОБА_5 та відповідачки ОСОБА_1 , а також він є хрещеним батьком позивача, учасників справи вона знає багато років і з усіма ними вона має нормальні відносини. Свідок пояснила, що відповідач ОСОБА_4 разом із сином, незадовго до смерті ОСОБА_5 , приблизно 12-13 травня 1983 року, виїхали з будинку по АДРЕСА_1 , і з того часу вже ніколи до нього не повертались жити. Свідок також вказала, що під час поминального обіду ( на 9-й чи на 40-й день), родичі пропонували їй повернутись жити до цього будинку, проте вона відмовилась.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що перед смертю ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_9 разом із сином виїхали з будинку по АДРЕСА_1 і з того часу вже більше ніколи там не жили. Зі слів батька померлого, свідку відомо, що він допоміг знайти інше житло для ОСОБА_9 , її чоловіка та позивача, тому вони довгий час не претендували на спадковий будинок. Свідок також вказала, що спадковий будинок довгий час потребував ремонту, і лише після того як ОСОБА_10 оформила документи і відремонтувала цей будинок, позивач почав на нього претендувати.

Свідок ОСОБА_11 , яка є тіткою позивача, суду пояснила, що її сестра ОСОБА_4 разом із позивачем постійно проживали у будинку по АДРЕСА_1 у період з 1980 по 1987 роки (приблизно), і займали окрему половину цього будинку.

Даючи оцінку поясненням свідків, у сукупності із наявними у справі та дослідженими судом письмовими доказами, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті батька, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів його фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки судовим розглядом встановлено, що позивач дійсно проживав у спадковому будинку, проте напередодні смерті батька він разом зі своєю матір`ю виїхали з будинку і з того часу більше не проживали у цьому будинку. За такого, позивач не може вважатися таким, що прийняв спадщину відповідно до положень ст.ст. 548-549 ЦК УРСР.

Пояснення свідка ОСОБА_11 суд не приймає до уваги через те, що вони не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, та нічим не підтверджуються.

З огляду на це, суд знаходить вимоги позивача необґрунтованими і недоведеними. До того ж, знаючи про видачу відповідачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, позивач у своєму позові не заявляє вимог щодо оспорювання цього свідоцтва. За такого, на думку суду, встановлення фактів, які просить встановити позивач, без оспорювання свідоцтва, виданого іншому спадкоємцю, не вплине на виникнення, зміну чи припинення особистих чи майнових прав позивача та не призведе до ефективного захисту його прав.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 та її представника щодо застосування позовної давності, то з цього приводу суд вважає необхідним зазначити наступне.

Правилами п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року визначено, що правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Так, відповідно до положень ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), - загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

За положеннями ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст. 80 ЦК України 1963 р. закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Статтями 257, 261 ЦК України (у редакції від 01.01.2004 року), встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позивач досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , то саме з цього часу він набув повну дієздатність, у т.ч. цивільну процесуальну дієздатність, та об`єктивну можливість довідатись про порушення своїх прав на спадкування, і звернутися до суду за їх захистом. Будь-яких обставин, які перешкоджали йому звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, позивач суду не представив. Зі змісту рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.11.2015 р., винесеного у цивільній справі № 488/1794/14-ц (а.с. 61), вбачається, що із позовом про продовження строку для прийняття спадщини він звернувся лише у 2014 році, тобто поза межами позовної давності.

Виходячи зі змісту норм права, що регулюють позовну давність, вбачається, що їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Оскільки суд при розгляді даної справи дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 з мотивів, що викладені судом вище, то вважає необхідним відмовити у позові саме через це, а не через пропуск позивачем позовної давності. Такі правові висновки містяться, зокрема, у постановах ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16, від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16, ВП ВС від 22.05.2018 по справі № 369/6892/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовуються понесені ним судові витрати через те, що суд відмовив йому у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем та встановлення факту прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення суду складений 14.03.2024 року

Суддя Л.І. Селіщева