ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1331/24 Справа № 185/1656/23 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року у справі № 185/1656/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, суду, (суддя першої інстанції Перекопський М.М.), -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він згідно наказу № 114 о/с від 01.12.1993 року по УМВС в Дніпропетровській області і по 03 березня 2009 року наказ ГУМВС № 29 о/с працював на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області і перебував у спеціальному званні - майор міліції.

17 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/01 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України та 23 лютого 2009 року відносно позивача обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з м. Павлограда.

24.02.2009 року на підставі постанови Павлоградського міськрайонного суду старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. за місцем проживання позивача проведено обшук.

В ході обшуку слідчим вилучений мобільний телефон марки Самсунг Е - 770 IMEI НОМЕР_1 з Сім картою НОМЕР_2 .

Після проведення обшуку вказаний телефон старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. не був долучений до матеріалів справи, не був зданий до камери зберігання, а був ним привласнений.

17.09.2012 року позивач отримав відповідь з МТС Дніпропетровська, згідно якої телефон позивача марки Самсунг Е - 770 IMEI НОМЕР_1 працює в інших областях України з картами других операторів.

12 травня 2009 року відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/02 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368 КК України.

12 травня 2009 року вказані кримінальні справи об`єднані в одне провадження під № 35099015.

12 травня 2009 року відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/03 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст.364 КК України, ч.2 ст. 368 КК України.

12 травня 2009 року вищевказані кримінальні справи об`єднані в одне провадження під № 35099015.

25 червня 2009 року постановою старшого слідчого прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. позивач був притягнутий в якості обвинуваченого до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 368 КК України, ч. 3 ст. 364 КК України і відносно позивача обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з м. Павлограда.

Постановою старшого слідчого прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. 09 липня 2009 року позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 364 КК України, ч. 2 ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 368 КК України.

07.07.2009 року на ім`я начальника Павлоградського МВ УМВС України прокуратура м. Павлограда направила постанову о визнанні потерпілим Павлоградський МВ УМВС України в Дніпропетровській області.

08.07.2009 року на ім`я начальника Павлоградського МВ УМВС України прокуратура м. Павлограда направила відносно позивача подання в порядку ст. 23-1 УПК України, в якому звинуватили позивача в злочинах.

13.07.2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 35099015.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 364 КК України та йому було призначено остаточне покарання у вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк три роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави; на підставі ст. 54 КК України позивач був позбавлений спеціального звання «майор міліції»; залишено міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

16 листопада 2010 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року залишено без змін. Міра запобіжного заходу залишилася підписка про не виїзд.

29 грудня 2010 року постановою Павлоградського міськрайонного суду усунена описка у вироку від 12 серпня 2009 року та зазначено: «Рахувати правильно засудження ОСОБА_1 за ч.3 ст.364 КК України».

За фактом незаконного прийняття рішення від 29.12.2010 року суддею Павлоградського міськрайонного суду, позивач звернувся з письмовою заявою до прокуратури м. Дніпро про зупинення виконання вироку.

06 лютого 2011 року прокуратура м. Павлограда Дніпропетровської області відмовила в винесенні розпорядження про зупинення виконання вироку.

Постановами державного виконавця ВДВС Павлоградського міськрайонного управляння юстиції від 10 грудня 2010 року та 13 грудня 2010 року відкрито виконавчі провадження: ВР 23319561, ВП № 23319784, ВП № 23319679 на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року.

09 січня 2011 року позивач з`явився в Павлоградський МВ УМВС України в Дніпропетровській області та був затриманий в порядку ст. 106 КПК України (1960р.) на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року.

Майже місяць, етепами СІЗО м. Дніпро, СІЗО м. Харків, СІЗО м. Київ, СІЗО м. Чернигів позивача етапували до Менської виправної колонії Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№ 91).

Ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року та постанова Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2010 року були скасовані, як вироки з грубим порушенням закону. Справу направлено на новий судовий розгляд.

Позивач з 19 травня 2011 року по 13 липня 2011 року, без жодного запобіжного заходу, без будь-яких підстав, та документів, обмежуючих право на волю, утримувався в містах позбавлення волі посиленого режиму в Менській виправній колоній в Чернігівській області (№ 91).

11 липня 2011 року згідно протоколу та постанови, Павлоградським міськрайонним судом позивачу обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з м. Павлограда.

13 липня 2011 року згідно довідки про звільнення, позивача звільнили з Менської виправної колонії Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№ 91).

Таким чином, позивач зазначає, що він перебував в місцях позбавлення волі з 09 січня 2011 року по 13 липня 2011 року, тобто 6 місяців 4 дні.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року позивача за пред`явленим обвинуваченням було виправдано.

24 грудня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок від 19 вересня 2014 було скасовано.

25 квітня 2017 року вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 364 КК України і було призначено покарання: за ч.3 ст.368 КК України у вигляді шісті років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави; за ч.1 ст.364 КК України три роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк два роки, зі штрафом 4250,00 грн. в дохід держави; відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України позивач був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 364 КК України у зв`язку з закінченням строків давності; на підставі ст. 54 КК України позивач був позбавлений спеціального звання «майор міліції»; залишено міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

12 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду позивач був виправданий, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року - скасовано, справу закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року - за відсутністю в діях позивача складів вказаних злочинів.

25 лютого 2020 року позивачем була подана касаційна скарга до Верховного Суду та Верховний Суд своїм судовим рішенням 1 червня 2020 року розглянув касаційну скаргу і відмовив у витребуванні кримінальної справи для перевірки її в касаційному порядку.

18 листопада 2020 рішенням Верховного Суду ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Позивач стверджує, що незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 17 лютого 2009 року до 18 листопада 2020 року, а саме 141 місяць, а під вартою 6 місяців 4 дні.

Крім цього позивач зазначає, що силовими органами, використовуючи в своїх інтересах оперативно-розшукову справу, було організовано проти нього провокацію, в результаті якої навмисно було завдано тілесні ушкодження (середньої тяжкості). Так, 11 лютого 2016 року під час прямування в пасажирському потязі № 88 сполученням «Новоолексіївка-Ковель» невідома особа навмисно використовуючи складний ніж як кастет, спричинила позивачу тілесні ушкодження у вигляді перелому щелепи в двох місцях.

Також через ізоляцію від суспільства, в період перебування позивача під вартою, були погіршені відносини із сім`єю, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу.

Також в газеті «Популярні відомості» від 05 листопада 2014 року було опубліковано не правдиву щодо позивача інформацію, щодо скоєння тяжких злочинів.

Позивач вважає, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу досудового розслідування, прокуратури, суду завдали позивачу значної моральної (немайнової) шкоди, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, моральних втратах, яких позивач зазнав внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду. Позивач вважає, що завдяки прокуратурі м. Павлограда Дніпропетровської області він втратив роботу зі стабільним заработком, був змушений звільнитися і доводити свою не винність протягом дванадцяти років.

Позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на його користь у розмірі 3075300,00 грн., 10000,00 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за надану правничу допомогу адвокатом, а всього - 3085300,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1386900,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4509,80 грн.

Із вказаним судовим рішенням Дніпропетровська обласна прокуратура та позивач ОСОБА_1 не погодилися та 22 листопада 2023 року в системі «Електронний суд» Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок з неправомірними діями і заподіяною шкодою, а також доведення наявності цих трьох умов, що має здійснити позивач, який звертається з цим позовом в порядку ст. 1173 ЦПК України.

Відповідач - Дніпропетровська обласна прокуратура зазначає, що самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку із чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Оскільки для наявності зобов`язань по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України, потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдання та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України, що є обов`язком позивача.

Відповідач - Дніпропетровська обласна прокуратура зазначає, що є вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначені у ст. 303 КПК України, а такі скарги можуть бути і предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно зі ст.314-316 КПК України.

За розглядом таких скарг слідчим суддею, реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Позивач таким своїм правом не скористався, не обґрунтував позовні вимоги та доводи, не надав суду доказів на їх підтвердження.

Також судом першої інстанції проігноровано вимоги ЦК України щодо підстав та порядку визначення стягнення розміру моральної шкоди, який має визначатись судом залежно від обсягу та характеру страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у цього життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Також суд має керуватись принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до їх збагачення, однак суд першої інстанції без достатніх обґрунтувань та безпідставно визначив розмір моральної шкоди у сумі 1386900,00 грн., що зазначеним принципам не відповідає.

28 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги із застосуванням, в силу ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 01 січня 2024 року 7100,00 грн., з 01 квітня 2024 року 8000,00 грн., посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав оцінку бездіяльності відповідача та не з`ясував причинного зв`язку між злочинами відповідача та наслідками, що і спричинили йому моральну шкоду.

Суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, не застосовано закон, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Також у рішення суду не вказано, яким чином повинно виконуватись судове рішення від 24 жовтня 2023 року.

Позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним притягненням 17 лютого 2009 року його до кримінальної відповідальності його авторитет та репутація були підірвані та перетворились у негативну і кримінальну, внаслідок чого він був змушений 03 березня 2009 року звільнитись з органів внутрішніх справ та протягом 12 років доводити свою невинність.

Позивач зазначає, що з порушенням відповідачем його прав він втратив роботу, на якій міг працювати і до теперішнього часу із заробітком згідно довідки про розмір грошового забезпечення, наданої МВС сектор із соціально-гуманітарних питань від 14 березня 2022 року № 33/24/с-6795, у розмірі 15915,22 грн. на місяць. З вини прокуратури м. Павлограда він втратив значну суму коштів у розмірі 2224046,02 грн., що в подальшому негативно відобразилось на його житті та житті його сім`ї. Тому відповідач має пряме відношення до звільнення позивача з роботи та несе всю відповідальність за фальсифікацію документів справи, незаконне переслідування і притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 364 КК України.

Суд першої інстанції причину звільнення позивача з роботи, зазначену у його трудовій книжці не врахував та правової оцінки їй не надав.

В ході проведення обшуку за місцем проживання позивача у 2009 році вилучено слідчим прокуратури м. Павлограда Дацко С.В. мобільний телефон з сім - картою, який до матеріалів кримінального провадження долучений не був і повернутий позивачеві також не був, а згодом позивач дізнався, що такий телефон працює в інших областях України з картами інших операторів.

Під приводом арешту після обшуку слідчий прокуратури, перевищуючи свої повноваження, посадив позивача в автомобіль та вивіз в інше місце, де погрожував фізичною розправою та здійснював психологічний тиск, щоб позивач зізнався у злочинах, яких він не скоював.

У 2012 році позивач подавав заступнику прокуратури м. Павлограда заяву на крадіжку телефону, однак 16 листопада 2012 року заступник прокурора виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи щодо неправомірних дій ОСОБА_2 . Станом на сьогодні телефон повернуто позивачеві не було.

Відповідач у справі покриває злочин, вчинений старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області, який діяв з перевищенням своїх повноважень.

Суд першої інстанції таким обставинам не надав належної оцінки, зазначивши у рішенні, що вбачає причинно-наслідкового зв`язку цієї події з перебуванням позивача під слідством і судом.

Також майже місяць, етапами - СІЗО м. Павлоград, СІЗО м. Дніпро, СІЗО м. Харків, СІЗО м. Київ, СІЗО м. Чернігів позивача етапували до Менської виправної колонії Управління ДДУПВП в Чернігівській області № 91, де кримінальне переслідування зі сторони силових структур органів держави продовжувались.

Суд першої інстанції, маючи всі документи затримання та інші докази утримання позивача в містах позбавлення волі посиленого режиму без жодного запобіжного заходу, без будь-яких підстав та належних документів, обмежуючи право на волю, не надав оцінку цьому протиправному діянню.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги скасування всіх процесуальних документів, зокрема, вироку, ухвал судів першої та апеляційної інстанції, ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року, які постановлені з грубим порушення закону. Лише 18 листопада 2020 року судовим рішенням Верховного Суду позивача було виправдано, тому перебування позивача під кримінальним переслідування відбувалось з 17 лютого 2009 року до 18 листопада 2020 року, тобто 141 місяць, а під вартою 06 місяців 4 дні.

Крім цього, на думку позивача, відповідач був причиною та ініціатором через ЗМІ розголошення у Павлоградській газеті неправдиву інформацію у скоєнні позивачем тяжких злочинів, що підірвало авторитет та імідж.

Також всі зазначені обставини призвели до розірвання шлюбу позивача, в якому він прожив 27 років, що суд першої інстанції до уваги не взяв.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року справу було витребувано з суду першої інстанції.

13 рудня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 ..

Копію ухвали та копію апеляційних скарг судом надіслано сторонам засобами поштового зв`язку 22 грудня 2023 року (том № 2, а.с.189 ).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року призначено апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 до розгляду.

Копію ухвали та виклики в судове засіданні сторонам надіслано судом засобами поштового зв`язку 12 січня 2024 року, в електронні скриньки в системі «Електронний суд» 11 січня 2024 року, які є доставленими адресатам 11 січня 2024 року, також розміщено оголошення про виклик особи ОСОБА_2 на офіційному сайті суду (том № 2, а.с.190 зворот, 191).

В судове засідання апеляційного суду 13 березня 2024 року третя особа - ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури Сидорову О.Р., пояснення позивача ОСОБА_1 , пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Киричок Г.О., представника Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із частини 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/01 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. 21 лютого 2009 року відносно позивача старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

12 травня 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/02 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368 КК України, а також 12 травня 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача порушено кримінальну справу № 35099015/03 за ознаками злочинів передбачених ч. 3 ст. 364 КК України, ч. 2 ст. 368 КК України. 12 травня 2009 року вищевказані кримінальні справи об`єднані в одне провадження під № 35099015.

25 червня 2009 року постановою старшого слідчого прокуратури м .Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. позивач ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 368 КК України, ч. 3 ст. 364 КК України.

13 липня 2009 року старшим слідчим прокуратури м. Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 35099015.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 364 КК України йому було призначено остаточне покарання у вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк три роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави; на підставі ст. 54 КК України позивач був позбавлений спеціального звання «майор міліції»; залишено міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

16 листопада 2010 року Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року залишено без змін. Міра запобіжного заходу залишилася підписка про не виїзд.

29 грудня 2010 року Постановою Павлоградського міськрайонного суду усунена описка у вироку від 12.08.2009 року «Рахувати правильно засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364 КК України.».

Постановами державного виконавця ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції від 10 грудня 2010 року та 13 грудня 2010 року відкрито виконавчі провадження: ВР 23319561, ВП № 23319784, ВП № 23319679 на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року.

09 січня 2011 року позивач був затриманий в порядку ст.106 КПК України (1960р.) на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року.

Ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року та постанова Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2010 року щодо позивача були скасовані.

Відповідно довідки про звільнення ОСОБА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 09 січня 2011 року по 13 липня 2011 року.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року позивача за пред`явленим обвинуваченням було виправдано.

24 грудня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок від 19 вересня 2014 було скасовано.

25 квітня 2017 року Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 368, ч. 1 ст. 364 КК України і було призначено покарання: за ч. 3 ст. 368 КК України у вигляді шість років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави; за ч.1 ст.364 КК України три роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк два роки, зі штрафом 4250,00 грн. в дохід держави; відповідно до п.3.ч.1 ст.49 КК України позивач був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.364 КК України у зв`язку з закінченням строків давності; на підставі ст. 54 КК України позивач був позбавлений спеціального звання «майор міліції»; залишено міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

12 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду позивач був виправданий, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року - скасований, справу закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року - за відсутністю в діях позивача складу злочину.

Позивачем була подана касаційна скарга до Верховного Суду України, проте постановою Верховного суду від 01 червня 2020 року відмовлено у витребуванні кримінальної справи для перевірки її в касаційному порядку.

18 листопада 2020 рішенням Верховного Суду ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Доводи апеляційної скарги Дніпровської обласної прокуратури про те, що самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведенного факту наявності втрат немайнового характеру не є підставою для відшкодування моральної шкоди; наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і відповідно не може бути підставою для відшкодування шкоди, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 2, 4 частини 2 вказаної вище статті передбачено, що моральна шкода полягає:

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається із частини 1 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним и діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 6 вказаної вище статті, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Частиною 7 вказаної вище статті передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 вказаного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Як вбачається із статті 3 вказаного вище Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до статті 4 вказаного вище Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Дніпровський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем за допомогою належних і допустимих доказів було доведено завдання позивачу моральної шкоди перебуванням під слідством і судом тривалий час.

Доводи апеляційної скарги Дніпровської обласної прокуратури про те, що судом першої інстанції проігноровано вимоги Цивільного кодексу щодо підстав та порядку визначення стягнення розміру моральної шкоди, є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір мінімального розміру заробітної плати встановлюється відповідним Законом України «Про державний бюджет України».

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано інші обставини заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем Дніпровською обласною прокуратурою, є безпідставними, оскільки враховуючи тривалість знаходження позивача під слідством і судом, підстави закриття справи (за відсутністю в діянні складу злочину), враховуючи особисті характеристики позивача, та те, що встановлення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не перешкоджає суд першої інстанції збільшив такий розмір, застосувавши підсилюючий коефіцієнт 1,5, а за час перебування позивача під вартою - 3.

При визначенні розміру моральної шкоди суд також врахував й той факт, що позивача було позбавлено спеціального звання «майор міліції».

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач має пряме відношення до його звільнення з роботи; суд взяв до уваги запис його трудової книжки, а причину звільнення залишив без уваги, є безпідставними, оскільки із копії трудової книжки вбачається, що 03 березня 2009 року ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ, згідно наказу ГУМВС № 29 о/с за власним бажанням.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що силові органи держави Україна в особі суду, прокуратури і Служби безпеки України використовуючи в своїх інтересах оперативно-розшукову справу організували проти нього провокацію, в разі якої навмисно завдали йому тілесні ушкодження (середньої тяжкості) у вигляді переломи щелепи в двох місцях та вибитих зубів, є безпідставними, оскільки доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивачем надано виписку з медичної карти стоматологічного хворого, де зазначено про перелом нижньої челюсті, що згідно з висновком експерта є ушкодженнями середньої тяжкості. З цим фактом позивач неодноразово звертався до поліції, прокуратури, Державного бюро розслідувань та Офісу генерального прокурора.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що суд першої інстанції не дав оцінки ухвалі Городищенкського районного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року, якою у задоволенні клопотання прокурора Городищенкського відділу Смілянської окружної прокуратури Биченка М.О. про закриття кримінального провадження № 0000419, внесенного 12 лютого 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності в порядку п. 3-1 ч. 1, п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України, відмовлено (том № 2, а.с. 69 71) є безпідставними, оскільки остаточне рішення по вказаній справі не прийнято.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що відносно нього були скоєно кримінальне правопорушення щодо викрадення телефону є безпідставними, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між цими подіями та його перебуванням під слідством і судом.

Крім того, як вбачається із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 16.11.2012 року, в порушенні кримінальної справи стосовно прокурора прокуратури м. Херсона ОСОБА_2 за ст. 364, 365 КК України відмовлено за відсутності складу злочину (том № 1, а.с. 180 182).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що через не законне притягнення його до кримінальної відповідальності, ізоляцію від суспільства в період перебування під вартою, були погіршені відносини з оточуючими людьми, порушені нормальні та звичайні життєві зв`язки з сім`єю, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу, є безпідставними, оскільки не доведено причинно-наслідковий зв`язок між розірванням шлюбу та знаходженням позивача під слідством і судом.

Дніпровський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час визначення розміру моральної шкоди суд не прийняв до уваги факт розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що завдяки відповідачу, який в свій час був причиною та ініціатором через ЗМІ засіб донесення інформації, що охоплює велику аудіторію було розголошено в Павлоградській газеті від 05.11.2014 року не правдиву у відношенні позивача інформацію в скоєнні ним тяжких злочинів, є безпідставними, оскільки вказана стаття не містить посилання на особу позивача (том № 1, а.с. 221).

Інші доводи апеляційних скарг Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, зокрема справедливістю, добросовісністю та розумністю, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року і задоволення апеляційних скарг Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 14 березня 2024 року

Суддя: О.Д.Канурна