Провадження № 2/537/359/2024
Справа № 537/5784/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2024 Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Маханькова О.В.,

за участі секретаря судового засідання Поколоти О.В.,

представника позивача адвоката Болгар О.І.,

розглядаючи у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

про позбавлення батьківських прав,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохає суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2011 році відповідач на довгий час залишила їхню малолітню на той час доньку ОСОБА_3 без материнської турботи. Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 03.10.2013 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 . З 2011 року відповідач перестала спілкуватися з власною донькою, не цікавилася її життям, не відвідує її, матеріальної допомоги не надає. Також відповідач не вживає заходів щодо забезпечення всебічного виховання та розвитку, захисту її законних прав та інтересів, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться освітнім процесом, інтересом та розвитком доньки, не бере участі у забезпеченні необхідного медичного догляду та лікування дитини. Зазначає, що за таких обставин, свідоме і тривале нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.02.2024 у цивільній справ відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

07.03.2024 від відповідача ОСОБА_4 надіслано до суду заяву про визнання позову, відповідно до якої підтверджує, що дійсно позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу належним чином виховує та утримує доньку ОСОБА_3 , проте відповідач не приймає участі в утриманні спільної дитини.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Болгар О.І. не заперечувала проти розгляду справи в підготовчому провадженні, позов просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Онуфріївської селищної ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце повідомлена належним чином, надіслали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу, беручи до уваги заяву відповідача, зі змісту якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 визнала позов, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

Згідно з ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, вивчивши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Онуфріївського районного управління юстиції у Кіровоградській області від 06.09.2011.

03.10.2013 рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Згідно довідки від 12.12.2023 № 175, виданої Онуфріївським ліцеєм Онуфріївської селищної ради Кіровоградської області, ОСОБА_3 є учениця 7-А класу Онуфріївського ліцею, мати останньої ОСОБА_5 не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з учителями, зв`язок з класним керівником не підтримує.

Відповідно до характеристики учениці 7 класу Онуфріївського ліцею Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, ОСОБА_3 навчається в Онуфріївському ліцеї з першого класу, учениця має хороший фізичний і розумовий розвиток, виховується одним батьком.

Як вбачається із заяви ОСОБА_4 (зареєстрованої в реєстрі за № 914), остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР №798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статі 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсний обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи ( ч. 5 ст. 19 СК України).

У Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.12.2023 № К-478/1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , участі у вихованні, утриманні малолітньої доньки не приймає. Враховуючи чинне законодавство та нотаріально завірену копію заяви ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що мати малолітньої дитини не цікавиться її фізичним та духовним розвитком та взагалі не приймає участі у вихованні дитини, орган опіки та піклування селищної ради вважає, що доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин по справі, зокрема ставлення батьків до дитини.

Пунктом 16 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/17, провадження № 61-10531св21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її матеріального забезпечення.

Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками як матері, не бажає брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, з дитиною не проживає, не турбується про її життя та здоров`я, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини, не сплачує аліменти. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивача на те, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків стосовно своєї доньки, не приймає участі у його вихованні, не спілкується, не цікавиться її життям та здоров`ям, що свідчить про повну байдужість до подальшої долі своєї дитини.

Суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем, як матір`ю малолітньої доньки, своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що ОСОБА_2 намагалася виконувати батьківські обов`язки, адже відповідач ніякими способами не спілкується та не піклується про свою доньку.

На переконання суду позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 не зашкодить її інтересам, її подальшому вихованню та утриманню.

Таким чином, позивачем доведено той факт, що відповідач від виховання дитини ухиляється, її долею не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами та заявою відповідача про визнання позову, яка надана до суду та нотаріально завірена.

Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не забезпечує малолітню доньку необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, суд розцінює як ухилення відповідача від виховання дитини і приходить до висновку про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав, також суд бере до уваги заяву відповідача, в якій остання визнала позов в повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 12, 13, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Маханьков О.В.