Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
Провадження №22-ц/824/1837/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про захист порушених житлових прав,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України про захист порушених житлових прав, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене у листі від 20.06.2023 року № 16104/6/99-00-17-01-02-06 щодо відмови у зміні статусу однокімнатної службової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових та закріплення її за зареєстрованою, проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 , а також зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 05.06.2023 року про виключення з числа службових однокімнатної службової квартири, жилою площею 17,96 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та направити до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових та закріплення її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що з 17.05.2002 року по 30.11.2018 року проходив службу в органах податкової міліції (ДПА, ДПС, Міндоходів, ДФС), в тому числі в центральному апараті з грудня 2005 року. Звільнений з податкової міліції наказом Державної фіскальної служби України від 30.11.2018 року № 2332-о у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 65 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років позивача у календарному обчисленні складає 18 років 11 місяців 13 днів.

Позивач у позові зазначав, що він має право на пільги, встановлені Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», як особа з інвалідністю внаслідок війни та ветеран податкової міліції. При цьому, він разом із членами сім`ї перебуває на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації з 12.09.2007 року, облікова справа № 24848, категорія - особа з інвалідністю внаслідок війни.

На підставі ордеру № 5115 на право зайняття службового житлового приміщення від 13.08.2015 року, виданого на підставі Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.08.2015 року № 452 «Про затвердження рішення адміністрації Державної фіскальної служби України про надання службового житлового приміщення», ОСОБА_1 , як заступнику начальника першого відділу другого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України, надано однокімнатну службову квартиру, жилою площею 17,96 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в службовій квартирі проживає та зареєстрований позивач разом з дружиною та двома синами.

Відповідно до повідомлення, направленого листом Державної фіскальної служби України від 26.10.2021 року № 1552/К/99-99-11-05-14 встановлено, що відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови КМУ від 18.12.2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», визначено що ДПС та Дермитслужба є правонаступниками майна, та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби України у відповідних сферах діяльності.

У зв`язку з викладеним, службова квартира, яка була надана позивачу для проживання, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передана з оперативного обліку ДФС на оперативний облік Державної податкової служби України.

З метою реалізації права на житло, закріплене у ст. 47 Конституції України, позивач звернувся до відповідача із заявою про виключення спірної квартири з числа службових від 05.06.2023 року та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових. За результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача ДПС надана відповідь листом від 20.06.2023 року №16104/99-00-17-01-02-06, що відповідно до пункту 5 розділу 1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній податковій службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10.06.2021 року № 338, громадяни, які пропрацювали в ДПС або її територіальному органі, що надав їм службове житло, не менше як 10 років та проживають у цьому службовому приміщенні не менше як 10 років, перебувають на обліку для отримання житла, не мають іншого житла у приватній власності (вони, а також члени їх родини), мають право звернутись із відповідною заявою до ДПС або її територіального органу про надання ними клопотання до органу місцевого самоврядування про виключення цього житла з числа службового. Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Таким чином, здійснення заходів щодо виключення жилих приміщень з числа службових не є обов`язком, а є виключно правом установи, організації, підприємства.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає дії (бездіяльність) відповідача щодо неприйняття рішення про виключення квартири з числа службової та ненаправлення до виконавчого органу місцевого самоврядування за місцем знаходження квартири клопотання про виключення службового житлового приміщення такими, що фактично позбавляють його можливості реалізувати свої права на житло, оскільки він має пільги щодо позачергового забезпечення житлом, в тому числі на безоплатне отримання у власність займаного ним та членами його сім`ї житла, зважаючи на те, що він перебуває на обліку для отримання житла та не має іншого житла у приватній власності.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що він разом із дружиною та двома малолітніми синами постійно проживають та зареєстровані в службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 5115 на право зайняття службового житлового приміщення від 13.08.2015 року, виданого на підставі Розпорядження голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.08.2015 року №452 «Про затвердження рішення

адміністрації Державної фіскальної служби України про надання службового

житлового приміщення». ДПС є правонаступником майна, прав та обов`язків

реорганізованої Державної фіскальної служби України, у зв`язку з чим

вищезазначену квартиру передано з оперативного обліку ДФС на оперативний

облік ДПС.

При цьому, ОСОБА_1 є ветераном податкової міліції, ветераном війни - особою з інвалідністю внаслідок війни II групи, перебуває на обліку для отримання

постійного житла, не має іншого житла у приватній власності, має вислугу років

у календарному обчисленні 18 років 11 місяців 13 днів.

Зважаючи на те, що службовий статус наданої його сім`ї квартири значно

обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством

прав та набуття ним права на отримання постійного житла шляхом зняття

статусу «службове» з вказаної квартири, ОСОБА_1 05.06.2023 року звернувся

до Державної податкової служби України з проханням щодо виключення

квартири, в якій він проживає, з числа службових та направлення відповідного

клопотання до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Але

на звернення отримав відмову листом від 20.06.2023 року № 16104/6/99-00-17-01-02-

06, підписану директором Департаменту інфраструктури та господарського

забезпечення ДПС ОСОБА_2 , який не наділений повноваженнями

щодо прийняття рішення про можливість виключення/невиключення жилого

приміщення з числа службового та направлення відповідного клопотання. Таке

право закріплено відповідно до Порядку 338 виключно за Головою ДПС.

Бездіяльність відповідача має наслідком унеможливлення реалізації

права на житло, передбачених Конвенцією про захист прав людини і

основоположних свобод та Конституції України.

Питання виключення житла з числа службових має вирішуватися відділом

обліку, розподілу житлової площі та приватизації Деснянської районної в місті

Києві державної адміністрації. Відповідач лише повинен подати клопотання до

Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за заявою

ОСОБА_1 , ветерана податкової міліції та ветерана війни - особи з

інвалідністю II групи та особи, яка потребує поліпшення житлових умов.

Не подаючи відповідне клопотання, Державна податкова служба

України прямо порушує конституційні права скаржника на житло та

гарантії, передбачені Законами України «Про статус ветеранів військової

служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції

і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, внаслідок бездіяльності відповідача ОСОБА_1 фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, бездіяльність відповідача щодо неподання відповідного клопотання є позбавленням адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло.

Позивач у скарзі посилається на те, що ухвалюючи рішення у справі № 754/10731/23, суд першої інстанції не прийняв до уваги фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а саме те, що позивач є ветераном податкової міліції, ветераном війни - особою з інвалідністю II групи, має вислугу 18 років 11 місяців 13 днів, перебуває на квартирному обліку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, але постійного житла до цього часу не отримав, отже має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.

Легітимні сподівання ОСОБА_1 на отримання постійного житла шляхом його виключення з числа службового чітко визначені вказаними нормативно-правовими актами України та підтверджені існуючою судовою практикою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду на час його перебування на квартирному обліку, тобто, є конкретними. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна».

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник Державної податкової служби України - Щеглова Л.В. просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Державної податкової служби України Малай В.С. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 17.05.2002 року по 30.11.2018 року проходив службу в органах податкової міліції (ДПА, ДПС, Міндоходів, ДФС), в тому числі в центральному апараті з грудня 2005 року. Позивач звільнений з податкової міліції наказом Державної фіскальної служби України від 30.11.2018 року № 2332-о у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 65 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років у календарному обчисленні 18 років 11 місяців 13 днів.

Встановлено, що позивач має право на пільги, встановлені Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», як особа з інвалідністю внаслідок війни та ветеран податкової міліції.

Також встановлено, що позивач разом із членами сім`ї перебуває на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації з 12.09.2007 року. Облікова справа № 24848. Категорія - особа з інвалідністю внаслідок війни (а.с.24).

На підставі ордеру № 5115 на право зайняття службового житлового приміщення від 13.08.2015 року, виданого на підставі Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.08.2015 року № 452 «Про затвердження рішення адміністрації Державної фіскальної служби України про надання службового житлового приміщення», ОСОБА_1 , як заступнику начальника першого відділу другого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України надано однокімнатну службову квартиру, жилою площею 17,96 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в службовій квартирі проживає та зареєстрований позивач разом з дружиною та двома синами.

Відповідно до повідомлення, направленого листом Державної фіскальної служби України від 26.10.2021 року № 1552/К/99-99-11-05-14 встановлено, що відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови КМУ від 18.12.2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», визначено, що ДПС та Дермитслужба є правонаступниками майна, та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби України у відповідних сферах діяльності. У зв`язку з чим, службова квартира, яка була надана позивачу для проживання, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передана з оперативного обліку ДФС на оперативний облік Державної податкової служби України (а.с.15).

Встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 05.06.2023 року про виключення спірної квартири з числа службових та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових (а.с.13). За результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача ДПС надана відповідь листом від 20.06.2023 року №16104/99-00-17-01-02-06, що відповідно до пункту 5 розділу 1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній податковій службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10.06.2021 року № 338, громадяни, які пропрацювали в ДПС або її територіальному органі, що надав їм службове житло, не менше як 10 років та проживають у цьому службовому приміщенні, перебувають на обліку для отримання житла, не мають іншого житла у приватній власності (вони, а також члени їх родини), мають право звернутись із відповідною заявою до ДПС або її територіального органу про надання ними клопотання до органу місцевого самоврядування про виключення цього житла з числа службового. Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Таким чином, здійснення заходів щодо виключення жилих приміщень з числа службових не є обов`язком, а є виключно правом установи, організації, підприємства (а.с.14).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (державних органів). Відповідно ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

За змістом статті 118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Статтями 6, 19 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до Законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діють у межах повноважень та спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Користування службовим житлом регулюється Житловим кодексом Української РСР від 30.06.1983 року № 5464-Х (далі - ЖКУ), Положенням про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37 (далі - Положення).

Відповідно до абзацу 2 п. 8 Положення службові жилі приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом. Службове жиле приміщення надається працівникові на час виконання ним обов`язків, які потребують проживання в таких приміщеннях (пункт 15 Положення).

Відповідно до ст. 124 ЖК України та п. 34 Положення Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, відповідно до ст. 125 ЖК України та пункту 35 Положення, визначені деякі категорії осіб, яких не може бути виселено зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, серед яких, зокрема особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надала службове жиле приміщення, не менше 10 років.

Здійснення заходів щодо виключення житлових приміщень з числа службових є правом підприємств, організацій, установ.

Відповідно до абзацу 1 пункту 6 Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Як вбачається з матеріалів справи, право позивача на житло жодним чином не порушено, оскільки відповідач, як зазначено вище, в межах його повноважень лише відмовив у виключенні квартири з числа службових, що є його правом, при цьому рішення про виселення позивача із службової квартири не приймав.

Відповідно до п. 356.1 ст. 356 Податкового кодексу України (в редакції 2021 року) визначено, що Держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про національну поліцію» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (зі змінами) (далі - Постанова № 1200) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України шляхом поділу.

Пунктом 2 Постанови № 1200 встановлено, що Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок); Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства; Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності. При цьому, абзацами 6 та 8 п. 2 Постанови № 1200 встановлено, що Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Державна фіскальна служба до часу утворення центральних органів виконавчої влади, зазначених у цьому пункті, має повний доступ до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, інших реєстрів, банків і баз даних, ведення яких покладено законодавством на Державну податкову службу та Державну митну службу.

В оцінці спірних правовідносин слід виходити з того, що суд має право зобов`язати орган вчинити певні дії, які гарантували б захист прав і свобод людини, оскільки Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 13.02.2020 у справі №750/13081/18, від 13.02.2020 у справі №750/13081/18, від 27.05.2020 у справі №750/1063/19, від 9.10.2020 у справі №750/3925/18 та від 12.11.2020 у справі №750/967/19.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Зважаючи на те, що Державна податкова служба України, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виключення спірної квартири з числа службових та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових, діяла в межах своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, який надає їй право, а не обов`язок, задовольняти таку заяву, беручи до уваги те, що житлові права ОСОБА_1 відповідачем не порушені, позаяк останній ці житлові права визнає та питання про виселення позивача та його сім`ї із службового житла не ініціює, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем факту порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем.

Доводи апеляційної скарги позивача про бездіяльність відповідача у вигляді неподання відповідного клопотання про виключення житла з числа службових, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідач, розглянувши заяву позивача про це, відмовив у її задоволенні, маючи на це законне право. Посилання позивача у скарзі на те, що такі дії відповідача порушують його конституційні права, ґрунтуються виключно на припущеннях та помилкових уявленнях позивача, оскільки останній продовжує перебувати на квартирному обліку в Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації, реалізуючи таким чином своє право на отримання безоплатного житла, при цьому, із службового житла відповідач його не виселяє, а сам позивач не позбавлений можливості самостійно поліпшити свої житлові умови у інший спосіб.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Тобто, надання працівнику адміністрацією підприємства, установи, організації службового житла у користування, факт проживання працівника у службовому житлі після припинення трудових обов`язків не встановлює обов`язку щодо прийняття рішення про виключення житла з числа службового, а є правом підприємства, установи, організації, яке може бути реалізоване виключно за умови відсутності потреби у подальшому використанні житла як службового.

Натомість позивач своє право на житло, передбачене статтею 47 Конституції України, без належних на те правових підстав пов`язує саме з позбавленням статусу займаної ним квартири, як «службової», що вимогам закону не відповідає.

Крім того, слід зазначити, що при вселенні в квартиру позивач був обізнаний про її статус службового житла, що відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації, виключає можливість приватизації даного житла.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: