Справа № 727/5572/23
Провадження № 2/727/5/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

22 лютого 2024 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючої судді М.Є.Бойко,

за участю:

секретаря судового засідання - В.В. Васківчук,

представника позивача адвоката Єфтемія Р.Ф,

представника відповідачів адвоката Якобишеної Т.Д.,

відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

30.05.2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Єфтемій Р.Ф. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним укладений 20.02.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги наступними обставинами.

Зазначений договір суперечить ч.1 ст.203 ЦК України з огляду на чинність ухвали суду від 13.02.2023 року про заборону відчуження вказаного у ньому майна на час його укладення.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 , достроково здійснивши погашення своїх зобов`язань згідно із договором про іпотечний кредит перед ПАТ «Альфа-банк», строком виконання яких є 13.06.2025 року, в зв`язку із чим також достроково було припинено іпотеку квартири та, уклавши договір дарування 20.02.2023 року, а також відповідачка ОСОБА_1 , яка надала на його укладення свою згоду як співвласник спільного майна подружжя на користь їх сина - ОСОБА_4 після пред`явлення до цих відповідачів позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, діяли вочевидь недобросовісно, такі їх дії порушують матеріально-правові інтереси позивача на забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, спрямовані на недопущення звернення на майно боржників і, таким чином, на уникнення відповідальності перед позивачем як кредитором.

Після укладення спірного договору дарування місце реєстрації відповідачів не змінилося.

Отже, відчужуючи свою квартиру неповнолітньому синові, відповідачі були обізнані про наявність судового спору щодо повернення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 27 250 доларів США, а, відтак, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення цих коштів на підставі судового рішення у вигляді звернення стягнення на їх майно .

Враховуючи вищевказане, оспорюваний договір є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обмовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ( як співвласників спільного майна подружжя) до їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , тобто в діях відповідачів був наявний умисел на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

20.06.2023 року до суду надійшла заява адвоката Єфтемія Р.Ф. про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яку ухвалою суду від 23.06.2023 року повністю задоволено.

Оскільки 19.07.2023 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції, судом ухвалою від 02.11.2023 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як співвідповідачку.

У поданих до суду відзивах на позов від 07.08.2023 року та від 20.11.2023 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Якобишена Т.Д. просила відмовити у задоволенні його вимог, оскільки ОСОБА_3 дізнався про поданий до нього та ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики тільки 10.03.2023 року, тобто вже після укладення оспорюваного договору дарування, будучи впевненим, що до цього його колишня дружина вирішила всі свої фінансові питання з позивачем, адже ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.10.2022 року позов останнього про стягнення з них боргу за договором позики від 01.09.2020 року було залишено без розгляду в зв`язку із повторною неявкою позивача в судове засідання. Більше того, ухвалою суду від 07.10.2022 року було скасовано вжиті по цій справі раніше заходи забезпечення позову ОСОБА_2 , в зв`язку з чим він 15.02.2023 року, погодившись на відповідну пропозицію банківської установи в зв`язку з її вигідністю для нього (зменшення залишку кредиту майже вдвічі) повністю сплатив заборгованість по іпотечному договору за спірну квартиру, а 20.02.2023 року уклав договір її дарування на користь сина. Будь-які заборони та обтяження цього майна на той час у відповідному реєстрі були відсутні . Крім того, на той час він та його колишня дружина ОСОБА_1 добровільно поділили своє спільне майно подружжя, домовившись при цьому зокрема , що спірна квартира, придбана ними за час перебування у шлюбі, залишається в його власності як придбана за кошти, які належали йому особисто,оскільки кредит за нею сплачувався лише ним та частково його матір`ю.

Відповідачка ОСОБА_1 також подала до суду відзив на позов ОСОБА_2 20.11.2023 року та просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, аналогічних викладеним у своїх відзивах іншими відповідачами, тобто, в зв`язку із добровільним поділом нею та відповідачем ОСОБА_3 після розірвання шлюбу спільного майна подружжя. Також вказала, що колишній чоловік прийняв рішення достроково сплатити за неї кредит та подарувати квартиру, яка в результаті їх відповідної домовленості стала його особистою власністю, їх синові ОСОБА_4 , оскільки не бажав залишати проблеми з кредитами, розуміючи, що в зв`язку із воєнним станом в країні може бути мобілізованим як особа призовного віку і невідомо чи повернеться він з війни. Щодо згоди на укладення оспорюваного договору дарування відповідачка зазначила, що надала її, оскільки їх син на момент вчинення цього правочину був неповнолітнім. Про існування будь-якої заборони щодо відчуження квартири їй було невідомо і перевіркою нотаріуса на час укладення договору дарування 20.02.2024 року не виявлено.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, викладених ними письмово у позові та відзивах на позов, в обґрунтування яких посилались на викладені у них обставини.

Відповідачка ОСОБА_5 також надала суду аналогічні її доводам у відзиві на позов покази, будучи допитаною в якості свідка судом на підставі ст.92 ЦПК України, додатково зазначивши, що після ухвалення 12.07.2023 року рішення судом про стягнення з неї боргу на користь позивача останній з приводу його примусового виконання не звертався, крім того, вважає, що задля цього визнавати договір дарування квартири не потрібно, адже вона має і інше майно, на яке можливо звернути стягнення.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61/2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 18.09.1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 січня 2021 року у справі № 727/9697/20 .

У відповідності із Договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально 15.06.2005 року за реєстровим № 3430 та зареєстрованим в Чернівецькому міському комунальному бюро технічної інвентаризації 22.06.2005 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 10026057, ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.44).

Відповідно до п.5 цього договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_3 частину коштів за квартиру 161 760 гривень передає продавцю у формі готівки після підписання договору за рахунок отриманого покупцем кредиту у філії «Чернівецьке Центральне відділення Промінвестбанку» згідно Договору про іпотечний кредит № 1349 від 14.06. 2005 року(а.с.131).

Як вбачається з довідок АТ «СЕНС БАНК» ОСОБА_3 всі свої зобов`язання по Договору про іпотечний кредит № 1349 від 14.06. 2005 року виконав 15.02.2023 року (а.с.а.с.139,140).

Відповідно із інформацією в Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка є загальнодоступною, ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.06.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі № 727/4872/21 (2/727/1568/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, а ухвалою суду від 14.09.2021 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Сторонами не заперечується та підтверджується, що вищевказаний позов заявлено позивачем в зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих у борг останньою у відповідності із договором позики від 01.09.2020 року.

Ухвалою суду від 05.10.2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання, а ухвалою від 07.10.2022 року Шевченківський районний су м.Чернівці скасував заборону на відчуження майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_3 , що належить на праві власності співвідповідачу ОСОБА_3 , яка була накладена ухвалою суду Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2021 року.

У грудні 2022 року адвокат Р. Єфтемій звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 01.09.2020 року у солідарному порядку (справа № 727/11283/22).

10.02.2023 року ОСОБА_1 подала до Шевченківського районного суду письмову заяву про ознайомлення з матеріалами справи № 727/11283/22, в якій зокрема вказано, що про зазначену справу та її розгляд їй стало відомо 09.02.2023 року ( а.с.242).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці по вищезазначеній справі 3 727/11283/22, яка підлягала негайному виконанню, було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення його позову та заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування квартири від 20.02.2023 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Скінтей Ю.І., та зареєстрованим в реєстрі за № 285 ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , який є його сином, а також сином відповідачки ОСОБА_1 (а.с.42)

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.07.2023 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.09.2020 року у розмірі 26 800 доларів США , 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 1275,39 доларів США, а також судовий збір в сумі 10 276,17 грн. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 01.09.2020 року відмовлено (а.с.118).

Отже, судом беззаперечно встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 на час укладання договору дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 мала непогашені боргові зобов`язання щодо повернення позичених коштів перед ОСОБА_2 .

Право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 набув у шлюбі з ОСОБА_6 , а тому остання є її співвласником.

За таких обставин розпорядження нерухомим майном, в тому числі його відчуження, згідно приписів ч.2 ст. 369 ЦК України, ч.ч.1 та 3 ст.65 СК України має відбуватися за взаємною згодою подружжя незалежно від того на чиє ім`я зареєстровано право власності на нерухоме майно.

За відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з подружжя на відчуження нерухомого майна, інший з подружжя не має права на укладання такого договору.

ОСОБА_1 надано письмову згоду приватному нотаріусу на укладення ОСОБА_3 договору дарування спірної квартири (а.с.65), тобто в даному випадку має місце відчуження майна належного боржнику.

Щодо позиції сторони відповідача про те, що відчужена за оспорюваним правочином квартира є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3 , а згода на її дарування висловлена ОСОБА_1 лише тому, що їх син на час вчинення правочину був неповнолітнім, суд зазначає, що такі обставини спростовуються наданими приватному нотаріусу при укладенні договору дарування 20.02.2023 року самою заявою ОСОБА_1 (а.с.65), в якій остання зазначила, що надає згоду її колишньому чоловікові ОСОБА_3 на дарування їх сину ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , зміст ст.ст.60,65 СК щодо розпорядження майном, яка є спільною сумісною власністю подружжя, їй роз`яснено, правові наслідку правочину, який укладається, зрозумілі .

За змістом договору купівлі продажу від 15 червня 2005 року, за яким ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 спірне майно, останній діяв у інтересах та зі згоди своєї дружини ОСОБА_1 ( п.14 Договору)

У ході розгляду справи також було встановлено, що договір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя письмово не укладався та нотаріально не посвідчувався, презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, в судовому порядку, як того вимагає чинне законодавство, спростована не була, отже спір щодо поширення на спірну квартиру правового режиму спільного сумісного майна у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на час укладення договору дарування 20.02.2023 року був відсутній.

Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд враховує наступне: на час його укладання відповідачка ОСОБА_1 мала непогашені боргові зобов`язання щодо повернення позичених коштів перед позивачем та надала як співвласник квартири АДРЕСА_1 нотаріально посвідчену письмову згоду на її відчуження під час розгляду справи № 727/11283/22 у суді за позовом ОСОБА_2 про стягнення з неї та з ОСОБА_3 боргу за договором позики у сумі 28075,39 доларів США; майно відчужене на підставі безоплатного договору; відповідач ОСОБА_3 був обізнаний щодо боргових зобов`язань ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи № 727/4872/21 та ним не заперечується, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог; майно відчужене після пред`явлення до ОСОБА_1 позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на користь фізичної особи, яка є близьким родичем, а саме сину відповідачів; доводи про те, що ОСОБА_3 мав повне право самостійно розпоряджатися своїм майном не ґрунтуються на вимогах закону; відчуження належної відповідача квартири за спірним договором дарування зменшує платоспроможність відповідачки ОСОБА_1 .

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки згода відповідачки та послідуюче відчуження майна, яким володів ОСОБА_3 спільно із колишньою дружиною, яка також є боржником перед позивачем, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно ОСОБА_1 .

Відповідно, договір дарування, вчинений відповідачем ОСОБА_3 в період наявності непогашеного боргу, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правові висновки Верховного Суду у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Окрім того, договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, укладений на шкоду кредитору підлягає визнанню недійсним у цілому (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц).

За таких обставин суд дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.02.2023 року

Доводи відповідачів про те, що на час укладання спірного договору не було накладено арешт на вказане у ньому майно, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним не заслуговують на увагу з підстав, зазначених вище. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 вказано: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання відповідачів на те, що, укладаючи договір дарування, ОСОБА_3 виходив з інших мотивів і не мав умислу на укладення фіктивного правочину та про те, що у ОСОБА_1 є в наявності інше майно, на яке можна звернути стягнення, оскільки суд виходить з недобросовісності дій відповідачів, які під час укладання спірного договору дарування належної їм квартири після настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу ОСОБА_2 ( згідно відповідної розписки - 30.04.2021 року) , намагалися таким чином уникнути звернення стягнення на спірну квартиру.

Жодного доказу на підтвердження хоча б часткового виконання відповідачкою зазначеного судового рішення суду не надано, що свідчить про її небажання добровільно його виконувати, позивач же діє відповідним чином для забезпечення захисту своїх майнових прав.

Про наявність умислу приховати справжні наміри укладення договору дарування свідчить також і те, що після дарування нерухомого майна відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати у відчуженій квартирі.

Отже, з огляду на всі обставини справи та вищезазначені норми матеріального права, враховуючи невиконане судове рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 ,суд дійшов висновку про те, що при укладенні оспорюваного правочину від 20 лютого 2023 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою його збереження та унеможливлення звернення на нього стягнення в порядку примусового виконання рішення про стягнення боргу.

Враховуючи зазначене, оспорюваний в цій справі договір підлягає визнанню недійсним, а позов - задоволенню.

На підставі наведеного та, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Юлією Іллівною, зареєстрований в реєстрі за № 285.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне рішення складено 27.02.2024 року .

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Представник позивача: адвокат Єфтемій Роман Флорович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №285 від 26.08.2009 року, видане Чернівецькою обласною КДКА на підставі рішення №32/2 від 15.07.2005 р., адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №455 від 25.03.2011 року, видане Чернівецькою обласною КДКА на підставі рішення № 24/1 від 25.03.2011 р., адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя М.Є.Бойко