Справа 206/5217/23
Провадження 2/206/204/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Плінської А.В.

при секретарі Крижко О.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши в позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою,

встановив:

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпропетровську ради №430 від 16 листопада 2012 року «Про зміну договору найму ОСОБА_1 » із ним було переукладено договір найму шляхом переоформлення особистого рахунку на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50.3 кв.м. у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_5 , склад сім`ї 4 особи: ОСОБА_6 сестра, ОСОБА_7 племінниця, ОСОБА_8 племінниця. Останні зняті з реєстраційного обліку по вищезазначеній адресі. У квартирі зареєстровані, але не проживають з 2017 року колишня дружина позивача - ОСОБА_3 та її син ОСОБА_9 . Позивач вказує, що ОСОБА_9 і не мешкав за вказаною адресою, лише був зареєстрований, ОСОБА_3 не проживає у квартирі з 2017 року, забрала звідтіля всі свої речі і переїхала мешкати разом з позивачем. Тож є підстави для задоволення позову, оскільки відповідачі не проживають по місцю реєстрації понад 6 місяців без поважних причин.

Ухвалою суду від 7 листопада 2023 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог посилаючись на те, що не має іншого житла у власності, винаймає житло із дружиною та дитиною, в квартирі не проживає, але виписуватись не бажає, так як більше ніде зареєструвати своє місце проживання. ОСОБА_3 з квартири вигнали, там проживає позивач з іншою жінкою і ще дві сестри з сім`ями.

ОСОБА_3 в судовому засіданні теж заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на те, що піти з квартири її змусили, поміняли замки. Вона проживала то на дачі, то у знайомих. Примусово заходів щодо вселення не приймала, так як не хотіла ні з ким сваритись, але інтересу до квартири не втратила, так як там знаходяться її меблі, вона вкладала кошти в ремонт, іншого житла не має, тож якщо її придбають хоча б якусь кімнатку в гуртожитку вона готова знятись з реєстрації.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Дані обставини сторонами не оспорювались.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало чинності 21 травня 2021 року.

ОСОБА_1 є наймачем квартири на підставі рішення виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпропетровську ради №430 від 16 листопада 2012 року «Про зміну договору найму ОСОБА_1 » із ним було переукладено договір найму шляхом переоформлення особистого рахунку на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50.3 кв.м. у зв`язку зі смертю матері ОСОБА_5 , склад сім`ї 4 особи: ОСОБА_6 сестра, ОСОБА_7 племінниця, ОСОБА_8 племінниця (а.с. 6).

Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 26 вересня 2023 року, складеного головою ОСББ «Немировича Данченка, 36» в присутності сусідів свідків було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 та виявлено, що з 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають по місцю реєстрації.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Як слідує з пояснень сторін та матеріалів справи, відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 зі згоди наймача та як члени його сім`ї.

В судовому засіданні обидва відповідачі вказали, що іншого житла не мають, не втратили інтересу до квартири, але оскільки були замінені замки в дверях, в квартиру ОСОБА_3 потрапити не може добровільно. Щодо примусового вселення ніхто із відповідачів таких заходів не вживав, аби не сваритись із родичами. При цьому, ОСОБА_4 вказав, що з нього стягується заборгованість по комунальних послугах в спірній квартирі.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 тривалий час, ОСОБА_11 підтвердила також, що були замінені дійсно замки в тамбурі, але причини не проживання їм не відомі, будь-яких дій щодо вселення або ж перешкоджанню вселенню відповідачів вони не бачили.

Відповідачі не мають будь-якого житла у власності, що підтверджуються відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира АДРЕСА_1 не перебуває у власності, не є приватизованою, що сторонами не оспорювалось. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, адже суду не надано належних та допустимих доказів тому, що відповідачі втратили інтерес до квартири. При цьому слід зазначити, що втрата житла/права на користування житлом будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Факт не проживання відповідачів у квартирі підтверджується показами лише свідків, які вказують, що відповідачів за місцем реєстрації не бачили тривалий час, а також лише одним актом про не проживання датований 26 вересня 2023 року про не проживання з 2017 року.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 141, 264-265, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 березня 2024 року.

Суддя: А.В. Плінська