справа № 363/1664/23 головуючий у суді І інстанції Свєтушкіна Д.А.
провадження № 22-ц/824/745/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Березинець Катериною Григорівною, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; та за минулий час, починаючи з 04 січня 2022 року, до дня пред`явлення позову; стягнення аліментів на своє утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 2 600 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, до досягнення дитиною трирічного віку, та за минулий час, починаючи з 01 травня 2022 року, до дня пред`явлення позову.

Позивач обґрунтувала позовні вимоги тим, що вона та відповідач проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Частиною їх сім`ї стала донька позивача від першого шлюбу. Від спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте після народження сина між відповідачем та позивачем виник конфлікт, після якого відповідач необґрунтовано покинув дружину (позивача)з новонародженим сином. Зазначила, що відповідач з 18 лютого 2022 року став проживати окремо, нічим не допомагає та не утримує сина та її, уникає спілкування, не відповідає на телефонні дзвінки та повідомлення від позивача. З часу народження сина і по теперішній час відповідач здійснив лише два грошові перекази на банківську карту позивача, а саме:14.03.2022 року - 3500 грн. та 15.04.2022 року - 2000 грн., всього разом в розмірі-5500 грн. З зазначеного часу відповідач жодного разу не поцікавився ні життям сина, ні позивача.

Відповідач свідомо та зухвало не виконує своїх батьківських обов`язків, до теперішнього часу добровільно не утримує сина з часу його народження, в тому числі, і позивача. Крім того, зазначила, що відповідач постійно уникає зустрічей та спілкування з позивачем та сином, щоб не отримувати їхніх прохань про фінансову допомогу, та відповідно, не виконувати свого обов`язку, починаючи з часу народження сина. Прохання про допомогу відповідач ігнорує. Відповідач має змогу робити онлайн грошові перекази на утримання сина та дружини, проте свідомо цього не робить, нехтує численними запитами дружини про їхнє утримання та будь-яку допомогу для них. В умовах воєнного стану, позивач виховує та утримує самотужки сина грудного віку та старшу доньку, без допомоги сторонніх осіб, без роботи і заробітку, в умовах постійних хвилювань та стресу.

Також відомо, що відповідач має двох дітей від першого шлюбу, та у зв`язку із досягненням повноліття старшою донькою відповідача, аліменти на утримання сина від першого шлюбу на даний момент стягуються в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку.

Відповідач був і є працевлаштованим, має стабільний, регулярний дохід, є здоровим та працездатним.

09 червня 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому зазначила, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу).

У зв`язку з досягненням донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, стягнення аліментів на її утримання було припинено. На сьогоднішній день з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

Крім того, відповідач в добровільному порядку надає матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка навчається і також потребує матеріальної допомоги. За таких обставин, при визначенні розміру аліментів просив врахувати наявність у відповідача на утриманні інших дітей, та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частини від всіх видів доходів, та на утримання позивача у розмірі 1500 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час просить відмовити з підстав недоведеності.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 28 березня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 28 березня 2023 року, і до досягнення дитиною, ОСОБА_3 , трирічного віку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині визначення розміру частки стягнутих аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Березинець Катерину Григорівну, подавав апеляційну скаргу.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема не враховано принцип рівної відповідальності обох батьків за утримання дитини.

Апелянт зазначив, що визначений судом розмір аліментів з урахуванням заробітку відповідача значно перевищуватиме мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який на день розгляду цієї справи становить 2 272 грн. Вважає, що присудження аліментів у розмірі 1/6 частини буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, розумних потреб малолітньої дитини з урахуванням її віку та стану здоров`я.

Крім цього, зазначив що в резолютивній частині рішення суду не вказано, що розмір стягнутих аліментів не має перевищувати десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Апелянт просив змінити рішення суду в частині визначення розміру частки стягнутих аліментів. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 28 березня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду, просила рішення суду залишити без змін, оскільки розмір аліментів, визначений судом є об`єктивно пропорційним та рівним для двох неповнолітніх дітей відповідача. Крім цього, відповідачем не надано доказів утримання повнолітньої дитини ОСОБА_6 , 2003 року народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Неповнолітня дитина проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, що визнається сторонами.

Згідно довідки від 01 листопада 2022 року, що ОСОБА_2 дійсно працює в ТОВ «НАТІВІ» з 03 вересня 2020 року за основним місцем роботи та займає посаду менеджер (управитель), на теперішній час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 22 лютого 2022 року згідно наказу № 35.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 19 вересня 2018 року, і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Як вбачається з листа від 20 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 працює в Комунальному підприємстві «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва на посаді водія 1 класу, на а/м МАЗ - 5551 з 08 листопада 2012 року (наказ № 45-к від 08 листопада 2012 року). Заробітна плата за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року становить 157 355,78 грн. Аліменти сплачуються один раз на місяць в розмірі з усіх видів заробітку. З 10 вересня 2022 року ОСОБА_1 увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, що підтверджується витягом з наказу № 44-к від 17 жовтні 2022 року.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 10 вересня 2022 року № 139 старшого солдата по мобілізації ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця з посадовим окладом 2 730,00 грн. на місяць, та призначено виплату щомісяця премію та надбавку від посадового окладу та надбавку за вислугу років, а також зараховано військовослужбовця на всі види забезпечення.

Як вбачається з довідки про доходи № 55 від 18 серпня 2023 року виданої ОСОБА_1 , загальна сума доходу без урахування аліментів за період з 01 лютого 2023 року по 31 липня 2023 року становить 679 463,87 гривень.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини врахував ті обставини, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що на відповідача, як на батька покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, враховано стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне положення відповідача, який має на утриманні одну неповнолітню дитину, однак в силу свого віку є працездатним, працює та на сьогодні отримує значні доходи у зв`язку з проходженням військової служби.

Таким чином, суд прийшов до вірного висновку та переконання, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що з урахуванням сплати аліментів на утримання дітей, буде відповідати, як інтересам дитини та позивача, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості.

При цьому при визначенні розміру аліментів, судом враховано, що дохід, який наразі є у відповідача відповідно до довідки про доходи від 18 серпня 2023 року не є стабільним, основну суму його доходів складає додаткова винагорода за перебування військовослужбовця на передовій, що є тимчасовим заробітком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій встановив, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому згідно зі статтею 180 СК України зобов`язаний утримувати його до досягнення повноліття.

Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, урахувавши матеріальний стан сторін, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_1 не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу.

Таким чином, судом під час розгляду справи правильно застосовані норми матеріального права і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, судом першої інстанції зроблена оцінка наданих доказів.

Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, суд апеляційної інстанції не встановив.

Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення в резолютивній частині рішення суду про те, що розмір аліментів не має перевищувати десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, є неприйнятним, оскільки відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Посилання апелянта на неповноту судового розгляду та процесуальні порушення, вищевказаних висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Таку можливість суд забезпечив, призначивши справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, забезпечивши можливість сторонам надати докази і обґрунтування.

Поряд з цим, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Однак, такі посилання й доводи апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про визначення частки аліментів, які стягнуто на утримання неповнолітньої дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надано оцінку всім важливим аргументам сторін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд констатує, що аргументи, викладені у апеляційній скарзі, є неприйнятними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанцій, а отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Березинець Катериною Григорівною, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.

РішенняВишгородського районного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова