КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/1076/21 Головуючий у суді І інстанції Свєтушкіна Д.А.
Провадження № 22-ц/824/1255/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог просив:

скасувати державну реєстрацію права власності Вишгородської міської ради на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 81,3 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, номер запису про право власності: 26389523, дата, час державної реєстрації: 24.05.2018 16:31:05;

припинити право власності відповідача на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218), загальною площею 81,3 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м;

визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв. м, житловою площею 39,3 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2008 році ОСОБА_1 було запрошено Вишгородським міським головою Решетняком В.О. на роботу на посаду директора Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

17 квітня 2008 року між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради в особі міського голови Решетняка В.О. та позивачем був укладений трудовий контракт.

За умовами пункту 6.2. контракту «Особливі умови» позивачу як директору комунального підприємства мала бути передана для забезпечення права на житло двокімнатна квартира у м. Вишгороді, придатна для проживання позивача та його сім`ї. Даний пункт контракту не містив номера квартири, що фіксує домовленість про обов`язок передати майнові права на будь-яку двокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_2 .

Трудовим контрактом, що укладався між сторонами, не було чітко визначено обсягу майнових прав, що передавались ОСОБА_1 (право користування (найму) квартирою чи право власності на квартиру). В той же час, підписанням трудового контракту від 17 квітня 2008 року Виконавчий комітет Вишгородської міської ради зафіксував в письмовому вигляді і одночасно створив для відповідача зобов`язання з передачі майнових прав на двокімнатну квартиру позивачу.

На виконання прийнятих зобов`язань з передачі квартири відповідачем навесні 2008 року було передано позивачу ключі від двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та яка мала номер 76.

Оскільки зазначена квартира була непридатна для її використання за цільовим призначенням як житлове приміщення, ОСОБА_1 до листопада 2008 року провів в ній капітальний ремонт, витративши на оплату матеріалів, обладнання та ремонтних робіт кошти в сумі, що еквівалентна 39 480 доларів США (з урахуванням відповідного курсу НБУ на дату здійснення витрат на ремонт).

Позивач у 2008 році уклав договори з надання комунальних послуг по цій квартирі з усіма організаціями, які такі послуги надають. Протягом всього часу проживання у квартирі (14 років) позивач володіє, користується та розпоряджається нею на власний розсуд, тобто користується всіма правами та виконує всі обов`язки власника квартири (здійснює її утримання, ремонтує, сплачує комунальні та інші платежі тощо).

У 2015 році Вишгородська міська рада звернулася до позивача щодо його виселення з квартири АДРЕСА_1 . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 травня 2018 року відповідач зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Водночас, на момент проведення реєстрації права власності на квартиру у відповідача вже не було майнових прав, що могли бути пов`язані із цією квартирою, зокрема, з огляду на те, що всі майнові права на квартиру у зв`язку з її фактичною передачею ОСОБА_1 у 2008 році перейшли до останнього, фактично були подаровані позивачу.

Відтак, на думку позивача, реєстрація Вишгородською міською радою у 2018 році права власності на спірну квартиру була проведена з порушенням його прав та чинного законодавства України.

З огляду на правовідносини, що фактично склались у квітні 2008 року, зокрема, такі як безоплатна передача позивачу квартири без видачі ордеру на вселення, без укладення договору найму житла і без укладення будь-яких договорів про передачу права саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також тривалість володіння і користування спірною квартирою, позивач вважав, що 17 квітня 2018 року сплинув 10 річний термін відкритого, безперервного володіння ним майном (спірною квартирою) і він набув права вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру з підстав набувальної давності.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Шоху С.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що право власності у відповідача на спірну квартиру виникло ще в 2008 році на підставі акту прийому передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року, підписаному ЗАТ «Київсоцбуд» в особі голови правління Менг О.М. з однієї сторони та територіальною громадою м. Вишгорода в особі Вишгородського міського голови Решетняка В.О. з іншої сторони, на виконання умов Генеральної угоди № 22 на будівництво багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_2 від 24 березня 2006 року, яким передали в тому числі і квартиру АДРЕСА_3 .

Позивач вважає цей доказ неналежним, оскільки він містить сліди підчисток, а оригінал суд не оглядав. Також вважає, що цей документ не міг бути підставою для реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру, а матеріали справи не містять інших документів, які стали підставою для реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру.

Враховуючи те, що позивач вселився у квартиру за відсутності ордера або іншого договору з відповідачем, в результаті бездіяльності відповідача щодо оформлення права користування позивачем цієї квартирою, ОСОБА_1 «безтитульно» володів спірною квартирою строком понад 10 років, отже у нього виникло право на визнання за ним права власності на цю квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу Вишгородська міська рада просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Свої заперечення обґрунтувала тим, що обставини, стверджувальні позивачем, не відповідають дійсності й не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, а наведені доводи, висновки та міркування ґрунтуються на припущеннях, довільному та помилковому трактуванні дійсного змісту правовідносин та правових норм, що їх регулюють, є непослідовними, суперечливими й такими, що логічно не узгоджуються один з одним.

Вказує, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивача не можна вважати таким, що добросовісно заволодів спірним майном (квартирою АДРЕСА_3 ) у розумінні статті 344 ЦК України, що позбавляє його права на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю, а відповідна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру не порушує прав позивача, тож у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено з дотриманням норм матеріальногоі процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвоката Шоха С.І. підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній та у відповіді на відзив, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 03 квітня 2008 року ЗАТ «Київсоцбуд» в особі голови Правління Менг О.М. та територіальна громада м. Вишгорода в особі Вишгородського міського голови Решетняка В.О. на виконання умов Генеральної угоди № 22 на будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення по АДРЕСА_2 від 24 березня 2006 року склали акт прийому-передачі житлової площі, згідно якого перший передав житлову площу за вказаною адресою, а другий зазначену житлову площу прийняв, в тому числі і квартиру АДРЕСА_3 .

17 квітня 2008 року між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради (орган управління) в особі міського голови Решетняка В.О. та ОСОБА_1 укладено контракт з директором Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради», згідно пункту 1.1 якого директор зобов`язується безпосередньо через адміністрацію підприємства здійснювати поточне керівництво КП УФКС, забезпечувати його високопродуктивну діяльність, ефективне використання й схоронність закріпленого за КП УФКС майна, а орган управління зобов`язується створити належні умови для матеріального забезпечення й організації праці директора КП УФКС.

На підставі цього контракту виникають трудові відносини між директором КП УФКС і органом управління (пункт 1.2 контракту).

Цей контракт набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та діє 3 роки (пункт 6.1 контракту).

Згідно із пунктом 6.2 контракту орган управління для забезпечення виконання посадових обов`язків зобов`язується надати директору КП УФКС (та його сім`ї) житло для проживання, у вигляді двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

18 квітня 2008 року директор КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» Колобов В.В. звернувся до Вишгородської міської ради з проханням вирішити питання виділення службового житла у вигляді двокімнатної квартири для підприємства.

22 квітня 2008 року рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 107 було розподілено квартири у будинку по АДРЕСА_2 , які передані виконавчому комітету ЗАТ «Київсоцбуд» відповідно до умов Генеральної угоди № 22 від 24 березня 2006 року, акту приймання-передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року, одну двокімнатну з яких закріплено за КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

Рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 109 від 22 квітня 2008 року, розглянувши клопотання ГУ МВС України в Київській області та додані до нього документи, враховуючи рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 107 від 22 квітня 2008 року, керуючись статтями 118, 119, 121, 122 Житлового кодексу України, пунктом 25 Постанови Ради Міністрів України № 37 від 04 лютого 1988 року, статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено ввести двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка передана Виконавчому комітету Вишгородської міської ради ЗАТ «Київсоцбуд», у будинку по АДРЕСА_2 до складу службового житлового фонду та закріпити цю квартиру службовою за Комунальним підприємством «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

24 квітня 2008 року рішенням Вишгородської міської ради № 17/7 прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Вишгорода 180-квартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями та ТП, АТС, ШП в цілому, загальною площею 11 708,4 кв. м, житловою площею 5 107.4 кв. м, разом із зовнішніми мережами по АДРЕСА_2 .

19 травня 2008 року до Вишгородської міської ради звернувся начальник відділу з гуманітарних питань Вишгородської міської ради з клопотанням про надання директору КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» дозволу на тимчасове проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

22 травня 2008 року Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради, розглянувши клопотання начальника відділу з гуманітарних питань Вишгородської міської ради, враховуючи рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 109 від 22 квітня 2008 року, контракт з директором Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» від 17 квітня 2008 року, керуючись статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийнято рішення № 119, яким директору Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» ОСОБА_1 до виконання умов контракту надано дозвіл на тимчасове проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 дбайливо ставитися до житлової площі, щодо якої йому надано дозвіл на тимчасове проживання, використовувати житлове приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями та у 10-ти денний термін з моменту прийняття цього рішення, укласти з підприємствами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги (енерго-, газо-, водопостачання, водовідведення, КПЖ і КГ Вишгородської міської ради) угоди про надання вказаних послуг.

В подальшому зазначений контракт між сторонами укладався повторно на тих же умовах, поки у 2015 році позивача не було звільнено, що визнавалося сторонами у судовому засіданні.

06 квітня 2017 року Вишгородська міська рада і Комунальне підприємство «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» звернулись до суду з позовом, в якому на підставі того, що 01 червня 2015 року Вишгородською міською радою було розірвано контракт з відповідачем, як директором КП УФКС за власним бажанням останнього, просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з цього житлового приміщення.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо про реєстрацію права власності № 125800345 від 31 травня 2018 року вбачається, що 24 травня 2018 року за територіальною громадою м. Вишгорода в особі Вишгородської міської ради зареєстровано право комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту б/н від 01 грудня 2007 року, акту прийому-передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року, рішення органу місцевого самоврядування № 17/7 від 22 квітня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що недотримання відповідачем вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства щодо оформлення необхідних документів для передачі службового житла чи житла для тимчасового проживання не є визначальним в рамках виниклих правовідносин та не свідчить про добросовісність заволодіння та безтитульність володіння позивачем спірною квартирою. Жодних доказів, які б підтверджували волевиявлення відповідача щодо передачі спірної квартири у власність позивача, як і дарування майнових прав на цю квартиру позивачем не надано.

Отже, доводи позивача про те, що він володіє та користується спірною квартирою на підставі реальної її передачі на виконання зобов`язання з безоплатного відчуження (дарування) відповідачем на користь позивача майнових прав на невизначену в натурі квартиру у зазначеному будинку, умови якого викладені у трудовому контракті, є неспроможними.

Враховуючи, що відповідач не відмовлявся від права власності на належну йому квартиру та ті обставини, що спірна квартира була передана позивачу за умовами контракту, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність (дозволу на проживання відповідно до умов контракту), та знав й не міг не знати, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, то позивача не можна вважати таким, що добросовісно заволодів майном (спірною квартирою) у розумінні статті 344 ЦК, що позбавляє його права на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю.

З огляду на вищевикладене, суд вважав, що підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем та припинення його права власності на цю квартиру відсутні. Жодних фактів та доказів на підтвердження цих фактів щодо незаконності такої реєстрації позивачем не надано і судом не встановлено. Відповідна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру не порушує прав позивача, тож у задоволенні позовних вимог в цій частині теж необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 118 ЖКУкраїни службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із частиною третьою статті 21 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладення контракту між сторонами) особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 5 Постанови Кабінету міністрів України «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» від 19 березня 1991 року № 203 (в редакції, чинній на момент укладення контракту між сторонами) рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням цієї постанови.

За пунктом 13 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого вказаною постановою Кабінету Міністрів України (в редакції чинній на момент укладення контракту між сторонами) за угодою сторін у контракті можуть бути визначені інші умови, необхідні для виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, в тому числі забезпечення керівника підприємства та членів його сім`ї службовою жилою площею або оплата витрат за наймання (піднаймання) житлового приміщення чи користування готелем на строк дії контракту.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності Вишгородської міської ради на спірну квартиру, оскільки всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено порушення його права або охоронюваного законом інтересу оскаржуваними реєстраційними діями.

Щодо вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру за набувальною давністю, колегія суддів враховує наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отримавши на підставі рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 22 травня 2008 року № 119 службову квартиру для тимчасового проживання на виконання умов контракту від 17 квітня 2008 року, ОСОБА_1 мав усвідомлювати, що цих обставин та підстав вочевидь недостатньо для отримання ним в майбутньому права власності на це житло.

Як правильно вказував суд першої інстанції недотримання відповідачем вимог законодавства при оформленні всіх необхідних документів для передачі службового житла для тимчасового проживання не є визначальним в рамках виниклих правовідносин та не свідчить про добросовісність заволодіння та безтитульність володіння позивачем спірною квартирою.

За встановлених обставин даної справи підстави вважати, що волевиявлення відповідача було спрямоване на передачу спірної квартири саме у власність позивача, як і дарування останньому майнових прав на цю квартиру, відсутні.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17274/17 та висновки Верховного Суду у справах № 201/12550/16-ц і № 755/16913/16-ц, а також відсутність передбачених статтею 344 ЦК України підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру за набувальною давністю, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аналогічний висновок також було викладено Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 448/1144/18 та від 28 вересня 2022 року у справа № 316/1053/17 за подібних правовідносин.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, необґрунтованим є доводи апеляційної скарги про наявність всіх обставин для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень ЦК України, ЖК України, КЗпП Українита судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики та меж апеляційного перегляду рішення суду колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній