ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/307/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3555/23 Категорія: 311000000 Биченко І. Я.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.
секретар Матюха В.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.11.2023 (повний текст складено 30.11.2023, суддя в суді першої інстанції Биченко І.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, яким просила визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 №389/ос про відсторонення працівників від роботи та додаток до нього в частині, що стосується позивача, та стягнути з відповідача належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії вказаного наказу.

Вказує, що вона перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та працює у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю на посаді старшого ревізора. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос з нею було призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Позивач стверджує, що на день винесення наказу абсолютна неможливість надання відповідачем роботи позивачу не вбачалась, оскільки на території м. Сміла, де вона безпосередньо працювала, не велись активні бойові дії, місто під окупацією не перебувало. Відповідачем також не було запропоновано переведення її на іншу роботу із збереженням середньої заробітної плати, в тому числі до іншого структурного підрозділу. Позивач зверталась до відповідача з повідомленням про готовність працювати, однак отримала відмову.

Крім того, просила врахувати, що її не ознайомлювали з оспорюваним наказом, його копію вона отримала лише 30.06.2023. Після отримання вказаного наказу було встановлено, що він не відповідає приписам ч.2 ст.13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки в ньому відсутні відомості щодо її РНОКПП або серії і номеру паспорту та інформація про погодження наказу з військовою адміністрацією.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.11.2023 позовні вимоги задоволено частково та вирішено визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 в частині призупинення дії трудового договору з позивачем та стягнуто з відповідача на користь позивача за період з 01.04.2022 по 24.07.2023 середній заробіток за час призупинення дії трудового договору у розмірі 373546,08 грн., із якого підлягають вирахуванню обов`язкові податки, збори та інші платежі.

Суд вказав, що позивачем не було обґрунтовано наявність законодавчо передбачених підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем у зв`язку із введеним в державі військовим станом.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 19.12.2023 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та відхилити повністю позовні вимоги у справі. Вказує, що трудовий договір з позивачем призупинявся згідно належного врахування приписів ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Суд невірно вказав, що відсутність для позивача причини неможливості виконання роботи не є перешкодою для призупинення трудових відносин, зважаючи на наявність таких причин у відповідача. Суд не врахував мету прийняття законодавцем ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як належну організацію трудових правовідносин, враховуючи збройну агресію проти держави. Суд не звернув уваги, що АТ «Укрзалізниця» в протидію рф з території бойових дій вивезло понад 2 млн. осіб та надала інші транспортні послуги у значних обсягах. За обставин справи достатньо встановити виникнення неможливості продовження трудових відносин лише у роботодавця, враховуючи, зокрема, істотні збитки від військових дій. Характер виконуваної позивачем роботи унеможливлює її дистанційного виконання чи скороченого робочого графіка, а також переведення її на іншу роботу (п.8.3 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ від 07-09.10.2020, передбачено неможливість залучення іншими структурними підрозділами для виконання їх завдань та доручень). Суд не врахував положення ч.2 ст.235 КЗпП України за якими нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення незаконно звільненого працівника або незаконного його переведення на нижче оплачувану роботу. Одночасно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» врегульовано окремий порядок оскарження призупинення дії трудового договору, який не передбачає виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи. Суд не врахував, що на час прийняття рішення про відсторонення від роботи позивач перебувала у простої з 24.02.2022.

Суд не врахував правові висновки ВС у постанові від 14.09.2023 у справі №754/5488/22 за аналогічних фактичних обставин.

Згідно висновку ВС в п.51 постанови від 28.12.2022 у справі №460/2675/18 перелік підстав виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вичерпним.

Отже виплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу підстав не було.

Суд невірно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу на строк понад один рік, що суперечить положенням ст. 235 КЗпП України. Позивач самостійно свій середній заробіток не розраховувала.

Відзиву на дану справу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 01.12.2016 прийнята на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» за переведенням з регіональної філії «Одеська залізниця». З 21.08.2017 її було переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , наказом №2314/ос від 30.11.2016 та наказом №2028/ос від 18.08.2017.

Згідно п. 1.1 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом «акціонерного товариства «Українська залізниця» та підпорядковується наглядовій раді (комітету з аудиту) Товариства. Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства (п.1.2 Положення про Департамент). Ціллю Департаменту є надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів. Отже, Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно затверджених наглядовою радою (комітетом з аудиту) планів внутрішніх аудитів.

Наказом голови правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-42/6-В від 24.02.2022 встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до додатка 1. Як вбачається із вказаного додатку стан простою було застосовано і до старшого ревізора ОСОБА_1 на період часу з 24.02.2022 по 28.02.2022. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено акт про простій від 24.02.2022, з якого вбачається, що з 24.02.2022 була зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі.

Наказом голови правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-42/12-В від 24.03.2022 унесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В та викладено його у новій редакції. Так, згідно з указаними змінами Городашиній Н.М. встановлено режим простою з 24.02.2022 по 28.02.2022 та з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Згідно з витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 час простою з причин, що не залежать від працівника товариства, було ухвалено оплачувати з розрахунку двох третин тарифної ставки (посадового окладу), встановленої (ого) працівнику.

01.04.2022 з Департаменту внутрішнього аудиту та контролю надійшов лист на адресу управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» з переліком працівників Департаменту внутрішнього аудити та контролю у загальній кількості 104 особи, до якого включено і ОСОБА_1 , з якими пропонується призупинити дію трудових договорів на період військового стану.

Наказом АТ «Українська залізниця» №389/ос від 01.04.2022 припинено простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24.02.2022, та 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені і додатку №1 до цього наказу, в т.ч. і щодо ОСОБА_1 . Підставами винесення цього наказу зазначено неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства.

Листом та заявою від 25.07.2022, адресованими голові правління АТ «Укрзалізниця», позивач просила визнати не дійсним (скасувати дію) наказу про призупинення дії її трудового договору як такого, що суперечить чинному законодавству України з праці, та поновити дію вказаного трудового договору.

18.08.2022 відповідачем надана відповідь на звернення ОСОБА_1 згідно з якою товариство повідомило, що плани внутрішніх аудитів на 2022 рік Наглядовою радою товариства затвердженні не були. За таких обставин, враховуючи функції та завдання департаменту, АТ «Укрзалізниця» абсолютно позбавлена можливості надати працівникам департаменту відповідну роботу, а працівники департаменту, в свою чергу, позбавлені можливості виконувати таку роботу. Відповідач повідомив, що призупинення дії трудових договорів відбулося зі всіма без виключень працівниками департаменту та відновлення дії трудового договору буде можливим і в період дії воєнного стану, якщо будуть наявні процеси, функції і завдання для виконання, що надасть змогу забезпечити її роботою.

Наказом АТ «Укрзалізниця» №1249/ос від 18.07.2023 ОСОБА_1 звільнено з 24.07.2023 із займаної посади у зв`язку з переведенням до апарату управління регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Вважаючи своє відсторонення від роботи незаконним, позивач звернулася до суду з позовом про скасування відповідного наказу роботодавця та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим ЗУ №2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15.03.2022 прийнято ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і надалі в редакції на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові ВС від 01.06.2023 у справі №149/1089/22.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене вище правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, апеляційний суд констатує, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим.

Для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази.

Однак за обставин даної справи відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 не могла виконувати станом на 01.04.2022 (дата прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору) своїх трудових обов`язків через військові дії проти України.

Так робочим місцем позивача ОСОБА_1 є м. Сміла Черкаської обл., де військові дії безпосередньо не мали місця та не могли перешкодити здійсненню працівником Укрзалізниці у відділі аудиту та контролю своїх трудових обов`язків.

Посилання роботодавця у оскарженому наказі на те, що підставами його винесення є неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, доказами не підтверджується та не пояснюється, яким чином знижений обсяг перевезень залізничним транспортом призупинив діяльність відділу аудиту та контролю, де працювала позивач.

Відтак висновки суду першої інстанції по суті спору у даній справі є вірними та такими, що належним чином підтверджуються наявними у справі матеріалами.

Не можна погодитися з вказівками скаржника на те, що відсутність для позивача причини неможливості виконання роботи не є перешкодою для призупинення трудових відносин, зважаючи на наявність таких причин у відповідача, оскільки за змістом ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору може мати місце у разі, якщо військова агресія проти України є перешкодою як для надання працівнику роботи (призупинення з ініціативи роботодавця, як у даній справі) так і якщо військові дії перешкоджають виконанню працівником роботи (призупинення з ініціативи працівника).

Проте, як зазначалося, роботодавець не довів, що військові дії в державі унеможливили виконання позивачем покладених на неї трудових обов`язків.

Слід відхилити апеляційні аргументи скаржника про те, що АТ «Укрзалізниця» в протидію рф з території бойових дій вивезло понад 2 млн. осіб та надала інші транспортні послуги у значних обсягах, адже такі обставини не свідчать про об`єктивну неможливість виконання позивачем її трудових функцій.

Доводи по те, що характер виконуваної позивачем роботи унеможливлює її дистанційне виконання чи скорочений робочий графік не обґрунтовують законність призупинення дій трудового договору, як наслідок здійснення військової агресії проти держави. Колегія суддів уважає, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач був позбавленний можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Апеляційний суд не погоджується з посиланнями скаржника про те, що положення ч.2 ст.235 КЗпП України про нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення незаконно звільненого працівника або незаконного його переведення на нижче оплачувану роботу, а також на посилання з даного приводу на висновок ВС в постанові від 28.12.2022 у справі №460/2675/18 за яким перелік підстав виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вичерпним, адже з аналізу змісту вказаної норми права слідує, що передумовою для виплати працівнику компенсації за вимушений прогул є саме відновлення виконання ним своїх функцій як працівника, незалежно від того, які саме підстави призвели до виникнення такого прогулу.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник саме з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Вказівка скаржника на те, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» передбачено окремий порядок оскарження призупинення дії трудового договору, який не передбачає виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи, не свідчить про неможливість застування до правовідносин сторін у справі положень саме ст.235 КЗпП України, яка регламентує виплату компенсації за наявності вимушеного прогулу, що й мало місце в даній справі.

Не можна погодитися з апеляційними посиланнями скаржника на те, що на час прийняття рішення про відсторонення від роботи позивач перебувала у простої з 24.02.2022, адже відповідну компенсацію працівнику судом присуджено саме з 01.04.2022, тобто дати прийняття наказу про призупинення дії трудового договору з працівником, а не щодо наказу про простій на підприємстві.

Апеляційний суд оцінює критично посилання скаржника на те, що суд не врахував правові висновки ВС у постанові від 14.09.2023 у справі №754/5488/22, адже їх зроблено за інших фактичних обставин, а саме неможливості надання працівнику роботи у зв`язку з військовими діями в Київській області, що істотно відрізняються від даної справи, де робоче місце позивача перебувало у тому населеному пункті, де безпосередньо не велися військові дії.

Слід відхилити доводи скаржника про те, що суд невірно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу на строк понад один рік, а позивач самостійно свій середній заробіток не розраховувала, адже відповідні розрахунки судом першої інстанції було виконано на підставі наявних у справі доказів щодо розміру середнього заробітку працівника, які скаржником по суті не спростовуються, при цьому чинним трудовим законодавством України передбачено, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначає саме той орган, що вирішує трудовий спір по суті.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.11.2023 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.11.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 14.03. 2024.

Суддя-доповідач

Судді