ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/308/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника позивача адвоката Самуляка М.Ю.,

відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/24183/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якого діє адвокат Самуляк Михайло Юрійович на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2024 року (постановлену суддею Герчаківською О.Я.) про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Лілії Володимирівни про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Самуляка М. Ю. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив заборонити відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради вчиняти реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання будь-яких осіб у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішення у справі № 607/24183/23.

Заява про забезпечення позову обґрунтовувалась тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року у справі №607/81/20 було задоволено його позов до ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ), державного підприємства «Сетам», ТзОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та визнано недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 від 21 травня 2018, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

11 травня 2023 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про скасування запису Державного реєстру прав, посилаючись на вищезгадане рішення суду у справі № 607/81/20 від 01 грудня 2021 року, проте 22 травня 2023 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Легінь О. М. винесла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 67695172, з підстави наявності суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, так як поданим рішенням суду визнаються недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, результати яких оформлено протоколом, а право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано на підставі документа, відмінного від вказано у рішенні суду.

Звертав увагу на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, його було вселено до вищевказаної квартири.

Вказував, що на даний час існують ризики того, що попри наявний спір про право власності на квартиру та рішення суду, яке набрало законної сили про вселення у вказану квартиру, відповідач має намір зняти позивача з зареєстрованого місця проживання (перебування) у вищевказаній квартирі, а тому вважав, що вищевказаний захід гарантуватиме дотримання балансу прав та інтересів між сторонами до вирішення спору у даній справі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Самуляк М.Ю. просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким вжити заходів забезпечення позову у справі №607/24183/23 шляхом заборони Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради вчиняти реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання будь-яких осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказує на необхідність забезпечення позову з тих підстав, що до того моменту поки суд не скасує оспорюване свідоцтво про право власності №1607 від 27.12.2019 року, відповідачка ОСОБА_1 матиме право як власник майна звертатись до Відділу реєстрації проживання із заявою про зняття з реєстрації ОСОБА_2 .

Стверджує, що попри наявний спір про право власності на квартиру та рішення суду, яке набрало законної сили про вселення у вказану квартиру, ОСОБА_1 має намір зняти позивача з зареєстрованого місця проживання.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Вказує на те, що позивачем жодним чином не доведено, як можливе зняття з реєстрації, в тому числі і ОСОБА_2 , чи реєстрація місця проживання будь-яких інших осіб у спірній квартирі, може вплинути на виконання рішення суду у даній справі, з огляду на предмет позовних вимог.

Від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної (Бадер) Л.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та вказує на те, що не є належним відповідачем у справі №607/24183/23.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Самуляк М.Ю. підтримав вимоги апеляційної скарги, з мотивів викладених у ній.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, з мотивів викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та відзивів, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не наведено достатніх підстав для застосування вказаного заходу забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення, а також вважав, що суд, який розглядає справу № 607/24183/23, не зобов`язаний забезпечувати виконання рішення суду в інших справах, де вже працюють процедури, передбачені ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

З такимими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 1488цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 726/822/21.

Так, судом вірно встановлено, що між сторонами реально існує спір про право власності на майно.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що із заяви не вбачається наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів та ймовірність ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову при невжитті таких заходів.

Заявником жодним чином не доведено, як можливе зняття з реєстрації, в тому числі і ОСОБА_2 , чи реєстрація місця проживання будь-яких інших осіб у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , може вплинути на виконання рішення суду у справі, де предметом позовних вимог є скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності.

Судом першої інстанції слушно звернуто увагу, що всі доводи представника позивача, викладені ним у змісті заяви про забезпечення позову, є твердженнями про можливе вчинення відповідачкою дій намір ОСОБА_1 на зняття позивача із зареєстрованого місця проживання (перебування) у квартирі за вищевказаною адресою, однак доказів вчинення таких дій не надано, як і не надано доказів того, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житлі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.