КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5018/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Таскомбанк», поданою представником Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення банківського вкладу, пені, трьох процентів річних за прострочення повернення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Таскомбанк» про стягнення банківського вкладу, пені, трьох процентів річних за прострочення повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь: 230 000 грн суми вкладу за договором №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від 26 травня 2021 року; пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 230 грн; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5614,52 грн; суму, на яку відбулось збільшення простроченої заборгованості, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 29 545,87 грн; 15 000 грн відшкодування завданої моральної шкоди; витрати на правову допомогу у розмірі 24 000 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 травня 2021 року між сторонами був укладений договір №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» за яким позивач розмістив на рахунку вклад в сумі 230 000 грн строком до 28 травня 2022 року з умовою продовження строку вкладу.

Так, позивач виконав власні зобов`язання та розмістив грошові кошти на рахунку, що підтверджується копією квитанції.

Вказував, що 24 травня 2022 року він звернувся до відповідача із заявою в якій повідомив, що не має наміру продовжувати дію договору та просив перерахувати кошти на картку. Однак відповідач, всупереч волі позивача, продовжив дію договору та грошові кошти не повернув.

На неодноразові його звернення, відповідач належним чином не відреагував та кошти не повернув.

Відтак, оскільки банк не виконав зобов`язання та не повернув грошові кошти депозиту, позивач просив стягнути з відповідача пеню на підставі п.4.7 договору та на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні та 3% річних за період з 29 травня 2022 року по 21 березня 2023 року.

Крім того, позивач зазначав, що йому була спричинена моральна шкода внаслідок протиправної поведінки відповідача щодо невиконання умов договору в частині повернення грошових коштів. Він втратив роботу у зв`язку з окупацією міста Херсона, на його утриманні перебувають дружина та дитина. Він обґрунтовано боявся, що у нього не буде коштів, щоб пережити період окупації в умовах відсутності доходу, а також в умовах коли треба пережити зиму без тепла та світла. Моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 230 грн, 3% річних в сумі 5 614, 52 грн, інфляційне збільшення боргу в сумі 29 545,87 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 281,20 грн. Стягнуто з АТ «Таскомбанк» на користь держави судовий збір в сумі 353,85 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Таскомбанк» - Запорожцев В.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що банк виплатив позивачу суму депозитного вкладу та нараховані на нього відсотки 30 травні 2023 року в порядку та на умовах, визначених договором депозитного вкладу.

Так, після закінчення строку, на який було автоматично пролонговано депозитний вклад, та у зв`язку із відміною ОСОБА_1 автопролонгації через застосунок дистанційного обслуговування «ТАБ2и» на власному мобільному пристрої, згідно з умовами договору банківського вкладу банк 30 травня 2023 року повернув вкладнику гроші з депозитного рахунку та нараховані відсотки, які протягом всього строку зберігання щомісяця нараховувались на рахунок позивача.

Апелянт вважає, що судом не надано належної оцінки відсутності належних доказів подачі позивачем 24 травня 2022 року до відділення відповідача заяви про відміну автопролонгації депозитного вкладу, оскільки не має відповідного відтиску штампу відділення АТ «Таскомбанк» для вхідних документів з номером та датою подачі.

Натомість, суд першої інстанції погодився з твердженням позивача, що саме банк зобов`язаний довести той факт, що вищезазначена заява про відміну автопролонгації не була подана взагалі або була подана пізніше, що не відповідає вимогам законодавства.

Разом з тим, апелянт вважає, що суд також не надав належної оцінки тому факту, що банк не мав змоги видати кошти по закінченню строку вкладу, а саме 28 травня 2022 року, оскільки відділення в м. Херсон з 26 травня 2022 року були закриті, про що свідчать надані в якості доказів копії наказів про роботу та закриття відділення на час окупації м. Херсона та лист Торгово-промислової палати України.

У зв`язку із закриттям відділень банку в м. Херсоні на час окупації та оскільки клієнт не зняв ознаку автопролонгації в системах дистанційного обслуговування, таких як «ТАS2U» на власному мобільному пристрої/телефоні, згідно з умовами договору банківського вкладу (п. 1.3. договору) вклад було автоматично продовжено на той самий строк та на таких саме умовах.

Також банк вказує, що судом першої інстанції неправильно установлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки щодо стягнення з відповідача додатково 3% річних за час зберігання та користування грошовими коштами, що суперечить вимогам ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки договором банківського вкладу № ДВ-302/695112 від 26 травня 2021 року встановлено відповідний розмір відсотків за депозитним вкладом за зберігання та користування грошовими коштами на депозитному рахунку, а отже застосування судом до відповідача такого виду відповідальності суперечить вимогам матеріального права.

Разом з тим, відповідно до умов п. 4.4. договору передбачено, зокрема, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії обставин непереборної сили), що не залежать від волі сторін, такі як: війна, військові дії, блокади, міжнародні санкції, інші дії держави, шо створюють неможливість виконання сторонами своїх зобов`язань, пожежі, повені, інші стихійні лиха, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання будь-якого з положень цього договору на період дії зазначених обставин.

Також апелянт посилається на дію правового режиму воєнного стану, під час якого та 30 днів після його закінчення кредитор не може нараховувати штрафи, пені, 3% річних, інфляційні втрати або накладати інші види відповідальності в разі прострочення внесення платежів;

Вказуючи, що в діях банку був відсутній умисел та вина в порушенні умов договору, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

25 січня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Берьозки Ю.В. , у якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване банком рішення - без змін.

Так, представник позивача вказує, що відповідач визнав факт подання ОСОБА_1 заяви про відміну автопролонгації дії договору, не спростував дату подання такої заяви, а лише заперечував її без жодних доказів.

Крім того, заява про відміну автопролонгації стосувалась двох депозитних договорів, суму вкладу за одним договором було повернуто ОСОБА_1 , що свідчить про отримання банком такої заяви та її реєстрацію в системі.

Також посилання апелянта на закриття відділення в місті Херсон, що є лише структурним підрозділом банку, не свідчить про неможливість виплати суми вкладу.

Наголошує, що позивач скористався одним із альтернативних варіантів відміни автопролонгації дії договору та не мав використовувати всі доступні способи одночасно, а банк не довів вплив форс-мажорних обставин на порушення умов договору.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта Запорожцев В.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останній, будучи вкладником, та отримуючи від банку після закінчення терміну дії попереднього договору депозитного вкладу, 28 травня 2022 року відсотки за новий період дії договору банківського вкладу, фактично визнав умови договору про автопролонгацію вказаного правочину на новий термін до 28 травня 2023 року.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Берьозка Ю.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 26 травня 2021 року між АТ «Таскомбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - Вкладник) був укладений Договір №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» за умовами якого Банк залучив вклад в розмірі 230 000,00 грн з моменту зарахування вкладу на рахунок вказаний в п.1.6 Договору та по 28 травня 2022 року включно.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду із зазначеними умовами.

Позивач виконав власні зобов`язання та 26 травня 2021 року вніс на депозитний рахунок Банку 230 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що по закінченні (в останній день) строку залучення Вкладу, строк Вкладу продовжується кожного разу на той самий строк та на умовах, встановлених Банком. У випадку, якщо Вкладник має намір отримати Вклад у день визначений в п.1.3 Договору та не розміщувати Вклад на новий строк, Вкладнику необхідно звернутися до відділення, де відкривався Вклад не пізніше ніж за 3 банківські дні до закінчення Строку залучення Вкладу, або зателефонувати до Контакт-центру Банку, або зняти ознаку автопролонгації в системах дистанційного обслуговування.

Як встановлено судом, 24 травня 2022 року позивач звернувся до банку із заявою про відміну пролонгації Договору №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від 26 травня 2021 року та повернення вкладу.

Представник відповідача не заперечував зазначеної обставини. Однак грошові кошти позивачу повернуті не були.

На численні звернення позивача про повернення банківського вкладу відповідач не відреагував, кошти не повернув.

Встановлено, що 230 000,00 грн банківського вкладу було повернуто позивачу 30 травня 2023 року (після відкриття провадження у справі), що підтверджується випискою по рахунку.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що згідно з п.1.10 Договору, Вклад виплачується Вкладнику по закінченню строку залучення Вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок. Крім того, згідно з п.3.3 Договору, Банк зобов`язувався повернути вклад та нараховані проценти за Вкладом з дотриманням вимог п.п.1.9, 1.10 Договору.

Враховуючи, що відповідач тривалий час належним чином не реагував на численні звернення позивача щодо повернення грошових коштів банківського вкладу, фактично, позбавивши позивача права власності на його майно, суд з врахуванням встановлених обставин справи виснував, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу 230 грн пені, визначеної сторонами у п. 4.7 Договору, 5614,52 грн - 3% річних та 29 545,87 грн - інфляційне збільшення боргу, що передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності згідно ст. 617 ЦК України суд не встановив.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини ( ч. 1, ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України) .

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі яка переглядається апеляційним судом встановлено, що 26 травня 2021 року між АТ «Таскомбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - Вкладник) був укладений Договір №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» за умовами якого Банк залучив вклад в розмірі 230 000,00 грн з моменту зарахування вкладу на рахунок вказаний в п.1.6 Договору та по 28 травня 2022 року включно. Даний Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду із зазначеними умовами. Позивач виконав власні зобов`язання та 26 травня 2021 року вніс на депозитний рахунок Банку 230 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції.

Укладаючи вказаний Договір сторони погодили умови його виконання та порядок пролонгації його на новий період. Так, у пункті 1.3 Договору сторони погодили, що по закінченню (в останній день) строку залучення Вкладу, строк Вкладу продовжується кожного разу на той самий строк та на умовах, встановлених Банком. У випадку, якщо Вкладник має намір отримати Вклад у день визначений в п. 1.3 Договору та не розміщувати Вклад на новий строк, Вкладнику необхідно звернутися до відділення, де відкривався Вклад не пізніше ніж за 3 банківські дні до закінчення Строку залучення Вкладу, або зателефонувати до Контакт-центру Банку, або зняти ознаку автопролонгації в системах дистанційного обслуговування.

Із матеріалів справи вбачається, що дійсно 24 травня 2022 року ОСОБА_1 подав до АТ «Таскомбанк» заяву в якій висловив своє бажання не продовжувати вказаний договір на новий строк тобто після 28 травня 2022 року (а.с. 27).

Однак відповідач - АТ «Таскомбанк» дану заяву ОСОБА_1 за договором №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від 26 травня 2021 року щодо не продовження на новий термін дії Договору не задовольнив, та на виконання умов п. 1.3 Договору продовжив дію вказаного Договору на новий період до 28 травня 2023 року.

Виконуючи вказаний договір АТ «Таскомбанк» продовжив нараховувати позивачу проценти у розмірі, визначеному п. 1.4 Договору - 9% річних, перераховуючи щомісячно згідно до умов Договору на банківський рахунок - НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача у справі ( а.с. 32).

Разом із тим, позивач наполягав на припинення дії вище вказаного Договору №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від 26 травня 2021 року, відповідачем 26 вересня 2022 року йому було направлено письмовий Договір на внесенні змін та доповнень до вище вказаного договору, за умовами якого, пропонувалося розірвати вище вказаний Договір банківського вкладу та повернути Банку отримані позивачем проценти за період із 28 травня 2022 року по дату розірвання.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивач отримуючи від Банку проценти у розмірі, визначеному Договором депозитного вкладу, після 28 травня 2022 року та відмовляючись підписувати та подавати Банку Договір на внесенні змін та доповнень до вище вказаного договору від 22 вересня 2022 року фактично погодився на розміщення даних коштів на новий період.

Сам факт отримання суми вкладу 230 000 гривень після сплину терміну дії вказаного договору пролонгованого на новий період є фактичним визнанням позивачем вказаних умов Договору.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК Україниу разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію "розірвання договору" (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.

У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання "відмова від договору" (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач у справі відмовившись підписати угоду про розірвання договору 22 вересня 2022 року та продовжуючи отримувати проценти за користування банком грошовими коштами після 28 травня 2022 року фактично визнав ці умови та погодився із ними.

Суд першої інстанції вказані обставини належним чином не перевірив та не правильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 625 ч.2 ЦК України, оскільки дана норма застосовується до випадків, коли такий договір фактично припинений, а у справі, яка переглядається, Договір №ДВ-302/695112 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» від 26 травня 2021 року не був розірваний, не був припинений за згодою сторін та виконувався в період до 28 травня 2023 року. При цьому банк нараховував проценти за користування коштами саме у розмірі визначеному договором, а вкладник отримував дані проценти до завершення дії вказаного договору. А після завершення терміну Договору, банк повернув вкладнику його грошові кошти - 230 000 грн, що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні спору, що призвело до ухвалення помилкового рішення щодо задоволенні позову, тому вказане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі АТ «Таскомбанк», подаючи у вказаній справі апеляційну скаргу сплатив судовий збір у розмірі 4205,85 грн, при цьому предметом спору згідно ухваленого рішення суду першої інстанції та апеляційного перегляду була сума 35390,39 грн, тому на користь апелянта з позивача підлягає стягненню сума у розмірі 530,85 грн ( 353,85 х 150%).

В іншій частині апелянт має право на повернення надміру сплачених грошових коштів при подачі апеляційної скарги у порядку, встановленому п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк», подану представником Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 530,85 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв