Провадження № 22-ц/824/2305/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона працювала в Державній установі «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» на посаді головного науково співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, а також за внутрішнім сумісництвом на посаді лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Зазначає, що 24 лютого 2022 року вона особисто не отримувала будь-яких чітких розпоряджень відносно продовження роботи та порядку роботи. Навпаки, звернувшись у березні 2022 року до керівника відділу ОСОБА_2 вона отримала відповідь, що потреби в її роботі немає, а коли необхідно буде з`явитися на роботі, невідомо, а тому, з метою збереження свого життя та здоров`я, вона виїхала за межі України і лише у жовтні 2022 року вона повернулася в Україну і дізналася, що її колеги працюють.

31 жовтня 2022 року вона отримала два накази від 01 вересня 2022 року про звільнення її з роботи на підставі п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ДУ «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки під час знаходження справи в провадженні суду, наказом № 251/1-Н від 09 грудня 2022 року відповідачем було добровільно скасовано свій наказ № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року про звільнення її з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, а також в цей день, наказом № 252/1-Н було скасовано і наказ № 598/2-К від 01 вересня 2022 року про звільнення її з посади за сумісництвом лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Зазначає також, що наказом №136/2-н від 09 грудня 2022 року їй було надано відпусту без збереження заробітної плати на 118 календарних днів з 05 вересня 2022 року до 31грудня 2022 року, який вона вважає незаконним, оскільки наданням відпустки в грудні заднім числом з 05 вересня 2022 року відповідач фактично ухилився від виплати їй коштів за вимушений прогул, крім того, заяви про надання їй такої відпустки вона не писала.

Вказує, що відповідач будь-яким чином не повідомляв їй як про скасування наказів про звільнення від 01 вересня 2022 року, так і про надання їй такої відпусти і, про їх існування, їй стало відомо лише 22 квітня 2023 року.

Вважає, що оскільки до 24 квітня 2023 року вона до роботи не приступала і не була обізнана, що необхідно приступати, її дії не можуть кваліфікуватися як прогул.

У зв`язку з вищевикладеним, просила суд визнати протиправними та скасувати накази Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова»:

- №179/2-к від 25 квітня 2023 року про звільнення її з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії;

- №33/2-н від 25 квітня 2023 року про звільнення її з посади лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії за внутрішнім сумісництвом;

- №136/2-н від 09 грудня 2022 року про надання їй відпустки;

- поновити її на роботі на посаді головного науково співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії

- поновити її на роботі на посаді лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії за внутрішнім сумісництвом;

- стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 вересня 2022 року до дня ухвалення рішення судом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» 32 500,00 гр. витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову та про відмову у стягненні витрат відповідача на правничу допомогу.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять доказів доведення до її відома роботодавцем наказу № 251/1-Н від 09 грудня 2022 року, яким був скасований наказ № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року про її звільнення з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, та наказ № 252/1-Н від 09 грудня 2022 року, яким був скасований наказ № 598/2-К від 01 вересня 2022 року про звільнення її з посади за сумісництвом лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії, а тому, вона не знала про своє поновлення на роботі.

Вважає, що суд першої інстанції також не звернув увагу на те, що відповідачем був пропущений строк накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, якщо прогул був виявлений 02.01.2023.

Зазначає, що місцевим судом безпідставно встановлено, що нібито підписана нею заява від 25.08.2022 року про надання відпустки і зареєстрований як заява від 05.09.2022 року документ без підпису, на підставі якого був виданий незаконний наказ № 136/2 від 09 грудня 2022 року, є одним і тим самим документом.

Вважає, що у зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з неї витрат відповідача на правничу допомогу підлягає скасуванню, з відмовою у задоволення заяви відповідача про стягнення таких витрат. Вказує на необґрунтованість та завищений розмір витрат на правничу допомогу.

Від представника відповідача надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких вона вказує на необґрунтованість доводів апеляційних скарг та законність рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, а тому просить залишити її без задоволення, а рішення та додаткове рішення - без змін.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні, у зв`язку з надходженням до суду заяви відповідача про заміну сторони по справі, в якій, посилаючись на реорганізацію, яка відбулася згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.06.2023 №582-р, постанови Президії Національної академії медичних наук України від 04.07.2023 №13/1, представник відповідача просить замінити Державну установу «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» Національної академії медичних наук України () на правонаступника Державну установу «Національний науковий центр хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» Національної академії медичних наук України (), колегія суддів залучила до справи правонаступника відповідача - Державну установу «Національний науковий центр хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» Національної академії медичних наук України.

Представник відповідача в судовому засіданні просила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та думку сторін по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка допустила прогул без поважних причин, а відтак, її звільнення з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним.

Ухвалюючи по справі додаткове рішення, яким стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 32 500 грн, суд першої інстанції вважав, що відповідачем на підтвердження таких витрат було надано всі передбачені законом докази.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка перебувала в трудових відносинах з Державною установою «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова», займаючи посади: головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії та за внутрішнім сумісництвом посаду лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Державна установа «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України відноситься до установ критичної інфраструктури і в період дії воєнного стану не припиняла роботу та надає цілодобово планову та ургентну допомогу хворим.

Порядок роботи в умовах воєнного стану визначено наказами ДУ «НІХТ ім.О.О.Шалімова» НАМН України:

- від 15 лютого 2022 року № 41а/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану та створений штаб із забезпечення діяльності Інституту, створений механізм надання медичної допомоги;

- від 15 березня 2022 року № 54/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану із забезпечення надання безперервної роботи медичного закладу з надання медичної допомоги;

- від 31 березня 2022 року № 56а/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану, які додаються.

Згідно Наказу Інституту про роботу в умовах воєнного стану від 15.03.2022 року №54/1-н, передбачено сформувати персональні списки працівників, які відсутні на робочому місці з поважних причин та з причин, які не передбачені чинним законодавством України (виїзд за межі України), у разі відсутності працівника, при формуванні табелю робочого часу позначати «відсутність з нез`ясованих причин». А Згідно Наказу Інституту про роботу в умовах воєнного стану від 31.03.2022 року №56а/1-н переведено з 01.04.2022 працівників клінічних підрозділів (лікарів, сестер-медичних, молодших медичних сестер) і працівників наукових підрозділів на період воєнного стану на цілодобове чергування згідно графіків із оплатою праці відповідно до відпрацьованого часу (а.с. 49, 51).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивачка виїхала за межі України та з моменту введення воєнного стану знаходилася за кордоном, періодично з`являючись в Україні, виїзд - 12.03.2022, в`їзд - 27.10.2022, виїзд - 18.11.2022, в`їзд - 22.04.2023, виїзд - 04.07.2023, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України (а.с. 163).

Наказом № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року позивачка була звільнена з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, а Наказом № 598/2-К від 01 вересня 2022 року - звільнена з посади лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії, у зв`язку з відсутністю на роботі та ненадання інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (а.с.11,13).

Позивачка оскаржила до суду вказані Накази про звільнення № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року та № 598/2-К від 01 вересня 2022 року (справа №760/16137/22).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року було закрито провадження по справі №760/16137/22 за позовом ОСОБА_1 до ДУ «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, у зв`язку з відсутністю предмету спору, позаяк наказом № 251/1-Н від 09 грудня 2022 року відповідачем було добровільно скасовано оскаржувані позивачкою накази про її звільнення: №96/2-Н та № 598/2-К від 01 вересня 2022 року (а.с.54).

Наказом № 136/2-Н від 09 грудня 2022 року позивачці надана відпустка без збереження заробітної плати терміном на 118 календарних днів з 05 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 включно, відповідно до її заяви від 25 серпня 2022 року, направленої на приватний номер телефону начальника відділу управління персоналу та документообігу ОСОБА_3 в месенджері Телеграм, яка була зареєстрована Інститутом 05 вересня 2022 року за вх.№418( а.с.63-65, 113-114).

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про закриття провадження в справі № 760/16137/22 та долучені до нього документи, в тому числі накази від 09 грудня 2022 року щодо скасування наказів про її звільнення та про надання їй відпустки направлялися на адресу позивачки одночасно з подачею їх відповідачем до суду, однак, відповідно до витягу з офіційного сайту Укрпошти ці документи були повернуті 02 січня 2023 року відправнику, тобто Інституту, в зв`язку з невитребуванням адресатом з поштового відділення (а.с.131 -136).

Копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року про закриття провадження по справі №760/16137/22, ОСОБА_1 отримала на електронну адресу 20.01.2023 (а.с.150-152), а представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В. засобами поштового зв`язку - 09.02.2023 (а.с.154, 155)

22 квітня 2023 року позивачці було вручено Лист від 11.04.2023року № 433 щодо надання пояснень про відсутність на робочому місці, згідно якого їй було повідомлено про Наказ № 136/2-Н від 09 грудня 2022 року та прохання про надання пояснень щодо відсутності на робочому місці з 01.01.2023 року по 11.04.2023 року (а.с.66-69).

Наказом №33/2-н від 25 квітня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії за внутрішнім сумісництвом, у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.70).

Наказом №179/2-к від 25 квітня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.71).

До Наказів додано службова записка ОСОБА_3 , начальника відділу управління персоналу та документообігу від 25.04.2023, пояснювальну записку ОСОБА_1 , від 24.04.2023, акти про відсутність на роботі від 02.01.2023, 03.01.2023, 13.01.2023, 27.01.2023, 07.02.2023, 16.02.2023, 28.02.2023, 02.03.2023, 15.03.2023, 24.03.2023, 06.04.2023, 11.04.2023, 21.04.2023, 23.04.2023 (а.с. 72-77).

Позивачка не заперечує свою відсутність на роботі з 24 лютого 2022 року на протязі 14 місяців підряд.

Крім цього, невихід позивачки на роботу з 24 лютого 2022 року підтверджується копією Журналу реєстрації робочого часу наукових співробітників та анестезіологів відділення загальної та трансплантаційної анестезіології ДУ» НІХТ ім. О.О.Шалімова», наявного в матеріалах цивільної справи № 760/16137/22( а.с.38 - 42 ).

Згідно протоколу конференції первинної профспілкової організації Національного інституту хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімовавід 10 березня 2023 року вбачається, що позивачка не обрана членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації(а.с.88 - 91).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданнібудь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом).

Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.

Разом із цим відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (постанови Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21, від 27 листопада 2023 року у справі № 486/78/23, від 05 жовтня 2023 року у справі № 671/2022/22, від 20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 621/2124/22.

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним, позаяк позивачка допустила прогул без поважних причин (не подала роботодавцю докази, що підтверджують поважність причин відсутності її на роботі у спірний період на протязі 14 місяців), у зв`язку з чим місцевий суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про незаконність видачі наказу № 136/2 від 09 грудня 2022 щодо надання їй відпустки без збереження заробітної плати з вересня 2022 року по грудень 2022 року, відхиляються колегією суддів, позаяк спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме її заявою від 25 серпня 2022 року, яка зареєстрована 05 вересня 2022 року за вх. № 418, що була направлена на приватний телефон начальника відділу управління персоналу та документообігу ОСОБА_3 в месенджері Телеграм.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, ч.2 даної статті передбачено, що в період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Частиною 4 даної статті визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з місцевим судом про те, що задоволення бажання позивачки щодо надання відпустки, в умовах воєнного стану, працівнику установи критичної інфраструктури, не суперечить вимогам закону, а тому відсутні і правові підстави вважати оскаржуваний наказ про відпустку від 09 грудня 2022 року незаконним.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона не знала про своє поновлення на роботі на підставі наказів від 09 грудня 2022 року та про надання їй відпустки, а тому з цих підстав вона була відсутня на роботі аж до 24 квітня 2023 року, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що саме за її позовом було відкрито провадження у справі №760/16137/22.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 18.11.2022 року по 22.04.2023 рік перебувала за межами України. Копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року про закриття провадження у справі №760/16137/22 у зв`язку із добровільним скасуванням відповідачем свої наказів про звільнення, ОСОБА_1 отримала на електронну адресу 20.01.2023 року (а.с.150-152), а представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В. засобами поштового зв`язку - 09.02.2023 (а.с.154, 155).

При цьому, 12 грудня 2022 року разом з клопотанням про закриття провадження представником відповідача копії наказів від 09 грудня 2022 року про скасування наказів про звільнення та про надання відпустки направлялися на адресу позивачки, однак були повернуті 02 січня 2023 року відправнику, в зв`язку з не витребуванням їх адресатом з поштового відділення (а.с.131 - 136).

Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами, що їй не було відомо про видачу наказів від 09 грудня 2022 року про скасування наказів про звільнення та про надання відпустки за результатом розгляду її заяви від 25 серпня 2022 року.

З урахуванням закінчення відпустки 31 грудня 2022 року, у позивачки виник обов`язок приступити до роботи 02 січня 2023 року, при цьому, ОСОБА_1 не надала до суду належних та допустимих доказів, що підтверджують поважність причин відсутності її на роботі починаючи з 02 січня 2023 року.

Твердження апелянта про те, що відповідачем був пропущений строк накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, оцінюються колегією суддів критично, позаяк з матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення стала відсутність позивачки на роботі протягом періоду з січня 2023 року по квітень 2023 року, а останній зафіксований прогул - 23.04.2023, в той же час, як накази про звільнення датовано 25 квітня 2023 року, а тому доводи апелянта про пропуск строку накладання дисциплінарного стягнення є безпідставними.

Доводи апелянта про відсутність згоди профспілкового органу на її звільнення, також відхиляються колегією суддів, позаяк на момент звільнення (25 квітня 2023 року) позивачка не була обрана членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості додаткового рішення, теж оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона відповідача заявила, що у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції понесла витрати на правничу допомогу у розмірі 42 500 грн.

На підтвердження понесених витрат відповідач надав до суду: договір № 0312/7 від 21 грудня 2022 року, укладений між Державною установою «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» та адвокатом Браславською Л.З.;додаткову угоду № 3 від 07 липня 2023 року до Договору № 0312/7 від 21 грудня 2023 року про надання правової допомоги, згідно якої сторони погодили, що розмір гонорару успіху адвоката становить 10 000, 00 гр.; Акт № 3 від 14 вересня 2023 року здачі-прийому виконаних робіт згідно якого вартість участі адвоката у кожному засіданні становить 3 000,00 грн.; підготовка процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (клопотань, заяв, заперечень) становить 1 000, 00 грн. за одну годину; відшкодування витрат, пов`язаних з підготовкою та розглядом справи; час проїзду до суду, всіх інших місць виконання процесуальних дій, відправка поштової кореспонденції становить 500, 00 грн. за одну годину, а відтак, за період з 31 травня 2023 року по 14 вересня 2023 року понесено витрат на суму 29 000, 00 грн., участь у судовому засіданні, яке призначено на 19 вересня 2023 року складає 3 000, 00 гр. та 500, 00 гр. за час проїзду, а всього підлягає оплаті 42 500 грн.

Представником позивача будь-яких клопотань про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги чи щодо неспівмірності таких витрат до суду першої інстанції подано не було.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу, за вирахуванням гонорару успіху, у розмірі 32 500 грн, позаяк відповідачем на підтвердження таких витрат було надано всі передбачені законом докази.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги щодо зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними, що ґрунтується виключно на незгоді із визначеним розміром понесених витрат на правову допомогу, при цьому останнім належним чином не доведено та не обґрунтовано неспівмірність витрат.

Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо підстав зменшення понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, або що розмір витрат відповідача на оплату послуг адвоката у цій справі не є співмірним зі складністю, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом витраченим адвокатом на виконання таких робіт, або ж ґрунтовних підстав для відмови у їх стягненні апеляційна скарга не містить.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: