Дата документу 12.03.2024 Справа № 336/3860/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/640/24 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Є.У.№ 336/3860/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки і піклування про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Зазначала, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Місце проживання дитини попередньо було визначено з матір`ю за письмовою згодою відповідача, який мешкав окремо від них. Матеріальної підтримки на утримання їх спільної дитини ОСОБА_2 на постійній основі не надавав, його відвідування та спілкування з сином носило епізодичний характер. Відповідач ОСОБА_2 має іншу цивільну дружину та дітей. Через ці обставини у позивачки із ОСОБА_2 систематично виникали сварки та з`ясування відносин із застосуванням фізичного насилля до неї з боку відповідача.

У березні 2023 позивачка з дитиною тимчасово перебували в Румунії як біженці. ОСОБА_2 , знаходячись за адресою тимчасового перебування позивача та сина у м.Констанца, неодноразово вчиняв акти психологічного та фізичного насильства по відношенню до ОСОБА_1 . Востаннє, коли відповідач побив її 31.03.2023, позивачка отримала короткочасний розлад здоров`я та втратила працездатність.

Почуваючись в небезпеці поруч з відповідачем та через відсутність коштів для подальшого проживання за кордоном, ОСОБА_1 разом із сином повернулися до України.

Через деякий час ОСОБА_2 приїхав до неї додому, вмовив дати йому сина для спілкування. Спочатку батько з сином спілкувались в її присутності, але 21.05.2023 зі згоди позивачки взяв дитину на прогулянку і не повернув. Телефоном повідомив її, що побуде з сином і поверне, але з 02.06.2023 він заблокував її в усіх соціальних мережах, телефонах та месенжерах. Наразі контакт між матір`ю та сином втрачено, будь-які зв`язки відсутні. Позивачка дізналась, що ОСОБА_2 вивіз їх трирічного сина за кордон без її згоди та відома.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просила визначити постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з нею за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача повернути дитину матері; стягнути з відповідача аліменти у розмірі 10 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У червні 2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (т.1 а.с.36-37), в якому, вказуючи на те, що його син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає разом з ним, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання сина в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення повноліття дитиною.

16.08.2023 представником ОСОБА_2 адвокатом Бобровником К.В. подано уточнений позов, в якому відповідач просив визначити постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком.

В уточненому зустрічному позові, представник вказує, що сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_2 . Від народження дитина проживала із матір`ю, батько постійно відвідував свого сина за місцем проживання матері, опікувався ним, а також надавав матері кошти на утримання дитини. Суперечок з приводу реєстрації місця проживання між батьком та матір`ю дитини не виникало.

ОСОБА_2 якнайкраще забезпечує інтереси свого сина, є власником двокімнатної квартири в м.Запоріжжі, має власний бізнес, у зв`язку з чим має гнучкий графік роботи, можливість працювати дистанційно, при цьому не полишаючи дитину, забезпечувати потреби дитини у спілкуванні, розвагах, розвитку вікових навичок та загального розвитку дитини.

При цьому визначення місця проживання дитини із матір`ю не буде забезпечувати якнайкращі інтереси дитини, так як на час розгляду даної справи мати планує працевлаштовуватись, тому дитині буде приділяти менше часу. Дитячі садочки в Україні на період військових дій не працюють. ОСОБА_1 не має власного житла, її батьки мають власний бізнес, що свідчить про їх певну зайнятість та, те, що вірогідно, створюватиме складнощі у питаннях з ким буде перебувати дитина у робочий час.

В Україні триває повномасштабна війна, м.Запоріжжя в 50 км від лінії фронту, місце проживання позивачки знаходиться в одному із найнебезпечніших районів міста. 20.05.2023 ОСОБА_2 разом із сином виїхали до Румунії, де отримали дозвіл на проживання для осіб тимчасового захисту. Мати добровільного надала батькові дитину для того, щоб він виїхав з ним за кордон за для безпеки. ОСОБА_2 має можливість не тільки в Україні, але і за кордоном забезпечити своєму сину належні умови проживання.

Перебування дитини за кордоном забезпечить її безпеку на період воєнних дій та жодним чином не порушить право матері на спілкування та участь у вихованні власної дитини, оскільки батько має на меті захист прав та інтересів дитини, та по закінченні військових дій планує повернутися в Україну.

Посилаючись на вказані обставини, просив про задоволення зустрічного позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її мешкання.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері ОСОБА_1 ..

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що проживання малолітнього сина сторін разом із матір`ю відповідає як найкращим інтересам дитини. Позивачка має стабільний заробіток, створила належні умови для проживання і виховання сина. Натомість відповідач без згоди позивачки вивіз малолітнього за межі України. У спосіб, не передбачений законом, відповідач змінив місце проживання малолітнього сина. Доказів створення належних умов для проживання дитини, спроможності утримувати її суду не надав, місце свого постійного проживання не повідомив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Бобровник К.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено без урахування інтересів дитини, адже повернення дитини із-за кордону до матері ОСОБА_1 у прифронтове місто Запоріжжя наражатиме на небезпеку малолітнього ОСОБА_4 . За відсутності доказів неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 та висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районуяк органу опіки та піклування суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 . Установивши, що з травня 2023 року син фактично проживає разом із ним, а позивачка коштів на утримання дитини не надає, суд на порушення вимог сімейного законодавства безпідставно відмовив у стягнення аліментів на його користь на утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення є законним і обґрунтованим. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач фактично викрав у неї дитину, вивіз сина за кордон без згоди матері та перешкоджає їх спілкуванню. Відповідачем не надано доказів на підтвердження створення дитині належних умов для проживання, наявності стабільного доходу тощо. Представники органу опіки і піклування районної адміністрації по Олександрівському району не змогли потрапити до квартири відповідача, оскільки з травня 2023 року він фактично проживає за межами України і своє місце перебування суду не повідомив. Одразу після народження сина сторони визначили його місце проживання з матір`ю і саме відповідач мав сплачувати аліменти на утримання дитини. Як встановлено судом, відповідач одноосібно, самоправно та протизаконно вивіз дитину за межі України, фактично ізолював її від матері, яка не усувалася від матеріального забезпечення сина. Незважаючи на оголошення воєнного стану, м. Запоріжжя не окуповане, в місті не оголошена примусова евакуація населення, працюють органи державної влади, магазини, лікарні та заклади освіти.

ОСОБА_1 з рішенням суду погодилася і в апеляційному порядку його не оскаржила.

В засідання апеляційного суду представники органу опіки і піклування не з`явилися, просили розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника ОСОБА_2 адвоката Бобровника К.В., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення ОСОБА_1 і її представника адвоката Пухира П.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 , 1983 р.н., та ОСОБА_1 , 1997 р.н. (а.с.6зв.).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Із витягу з Реєстру територіальної громади (а.с.7) судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована і ОСОБА_1 (а.с.7 зв.).

Квартира АДРЕСА_2 належить батькам позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожному по частці, про що надано відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.69).

ОСОБА_6 в поданих до суду та органу опіки та піклування заявах (а.с.161) вказує, що не заперечує проти подальшого проживання її доньки ОСОБА_1 та онука ОСОБА_4 у належній їй квартирі.

Із акту обстеження умов проживання від 17.08.2023 (а.с.140) відомо, що за адресою АДРЕСА_1 , матір`ю створені належні умови для проживання та відпочинку дитини.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 15.08.2023 (а.с.156), ОСОБА_2 є власником частки квартири АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 05.09.2023 (а.с.179) ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Сторонами визнається, що 20.05.2023, коли справа вже перебувала у суді, ОСОБА_2 разом із сином виїхав до Румунії, де отримав для себе та сина дозвіл на проживання для осіб тимчасового захисту (а.с.233-234, 235-236), та винаймав житло (а.с.230).

З декларації про вибір лікаря від 10.06.2020 (а.с.69 зв.) видно, що ОСОБА_4 спостерігається педіатром КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2».

Згідно довідки № 1 від 28.08.2023 р. (а.с.157), ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_5 з 10.08.2023 та зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с.158).

ОСОБА_2 є власником та директором ТОВ «Фаст Бус» (а.с.74, 132) та власником ТОВ «Грін Електрік Моторс» (а.с.75, 133).

Доказів про отриманні доходи ОСОБА_2 суду не надавав.

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 04.09.2023 визнано за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.137-139).

На виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 вересня 2023 року районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському районуяк органу опіки та піклування надала відповідь про неможливість надання висновку у зв`язку з відсутністю ОСОБА_7 за місцем мешкання та знаходженням останнього разом із дитиною за кордоном (т.1 а.с.202).

ОСОБА_1 не надавала згоди на проживання сина з батьком, який без згоди матері у травні 2023 року вивіз дитину за межі України, тобто самоправного відібрав дитину від матері та своїми свідомими діями перешкоджає спілкуванню матері з сином, самостійно без згоди матері визначив місце проживання дитини за місцем його проживання, без звернення до суду чи органу опіки та піклування, тобто без дотримання вимог частини 1 статті 161 СК України.

Правовідносини, які склались між сторонами по справі регулюються нормами Сімейного Кодексу України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та Декларацією прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Так, відповідно до частини першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умовидля розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати

та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23), від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц (провадження № 61-12610св22).

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, оцінюючи надані сторонами у справі докази, суд першої інстанції, частково задовольнив позов ОСОБА_1 і визначив місце проживання дитини разом із нею за місцем її фактичного проживання.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що з народження дитина проживала разом з матір`ю, між позивачкою та відповідачем не було створено сім`ї, сторони проживали окремо один від одного, дитина була відібрана у матері біологічним батьком та вивезена за межі України без згоди позивачки.

Зважаючи на вік дитини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, визначивши місце проживання дитини з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що знаходження дитини на території прифронтового міста наражає на небезпеку малолітнього ОСОБА_4 , не можуть бути самі по собі підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Воєнний стан в Україні продовжується у зв`язку з тим, що агресія РФ проти України триває, але у цьому конкретному випадку, з урахуванням обставин справи, найкращим інтересам дитини відповідає перебування дитини разом з матір`ю. Наближеність міста Запоріжжя до зони активних бойових дій не є достатньою підставою для визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком.

Окрім того, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 також має прихисток в Румунії, вона як матір дитини також може вирішувати питання щодо її вивезення за кордон України в цілях безпеки. В даному ж випадку батьки малолітнього ОСОБА_4 не мали домовленості, ОСОБА_2 не погоджував із ОСОБА_1 виїзд дитини за кордон.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність висновку як органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, то колегія суддів зазначає про таке.

В матеріалах справи наявний висновок органу опіки і піклування районної міської ради по Шевченківському району та акт обстеження умов проживання матері малолітнього.

Загальним правилом, передбаченим ст. 19 СК України та ст. 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Як вже зазначалось раніше, на виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 вересня 2023 року, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському районуяк органу опіки та піклування надала відповідь про неможливість надання висновку у зв`язку з відсутністю ОСОБА_7 за місцем мешкання та знаходженням останнього разом із дитиною за кордоном (т.1 а.с.202).

Відповідач фактично самоусунувся від надання доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

І під час розгляду справи судом першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції представник відповідача не повідомив точний адрес місця перебування ОСОБА_2 і малолітнього ОСОБА_4 .

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту створення відповідачем нормальних умов для проживання малолітньої дитини, його спроможності утримувати сина матеріали справи не містять.

Отже відсутність висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, як органу опіки та піклування також не є підставою для твердження про незаконність оскаржуваного рішення.

За таких обставин достатніх підстав для визначення місця проживання дитини з батьком у справі не встановлено.

Сам по собі факт введення в Україні воєнного стану і перебування м. Запоріжжя у незначній віддаленості від активних бойових дій не є достатньою підставою для передачі дитини під опіку батькові.

Сторони, які не перебували у шлюбі, за взаємною згодою визначили місце проживання сина з матір`ю. Та обставина, що ОСОБА_2 після оголошення воєнного стану без згоди матері вивіз дитину за межі України і тривалий час перешкоджає останній не тільки виховувати сина, а навіть спілкуватися з ним, не є достатньою підставою для стягнення на користь батька аліментів.

Отже, аналіз викладеного вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних, законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, тому у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 12 березня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар