"12" березня 2024 р.
Справа № 642/3557/23
Провадження 2/642/107/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Вікторова В.В.

за участю секретаря - Шнайдер Д.С.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Ленінського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лиска П.О. звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович, в якому просив суд визнати недійсним Договір дарування 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 08.04.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.02.2016 року по справі № 642/7411/15, що залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.04.2016 року та Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 року вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 22.07.2008 в розмірі 4686,40 доларів США, та сплачений судовий збір в розмірі 986,40грн.

Позивач намагався змінити спосіб виконання зазначеного рішення суду та звернувся до суду з заявою про розстрочку, зміну способу та порядку виконання рішення. Через відсутність у нього фінансової можливості щодо добровільного виконання рішення суду АТ «УкрСиббанк» звернувся до державної виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду.

22.07.2019 та 23.07.2019 року були відкриті виконавчі провадження №59570096 та №59570425 з примусового стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів. На даний час борг в сумі 4686,40 доларів США досі не погашений.

Позивач зазначає, що, він був власником 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , житлових будинків літ. «А-1», літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 12.01.2012 року, дарувальник - ОСОБА_6 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Я.В.

У 2016 році позивач розуміючи можливі несприятливі наслідки задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення грошових коштів, відкриття виконавчого провадження, накладання арешту на все майно, в т.ч. на будинок, та можливість втрати права власності на нього, -звернувся до свого рідного сина ОСОБА_3 з проханням збереження власності у фактичному розпорядженні позивача за допомогою укладання договору дарування з тією умовою, що згодом цей Будинок буде знов подарований ОСОБА_6 , або ж якщо не буде виконавчих проваджень та боргів перед кредиторами, знов передати у власність позивачу. Також умовою дарування було те, що відповідач не буде знімати з реєстраційного обліку позивача та його матір, а також не буде чинити перешкод у користуванні майном.

08.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування дарування 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , житлові будинки літ «А-1», літ «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007. З часу дарування відповідач відмовився від подальшої передачі у власність будинку на ОСОБА_6 , а згодом зняв з реєстраційного обліку позивача та його матір, чинить перешкоди у користуванні будинком. . Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

06.10.2023 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вони є необґрунтованими та безпідставними. Відповідач зазначив, що не мав на меті знімати з реєстрації позивача та його матір і ніколи не звертався з цим питанням до органів, які займаються реєстрацією або зняттям з місця реєстрації осіб. Також зазначив, що не вчиняв перешкод в користуванні даним домоволодінням, а навпаки надав дозвіл батьку на проживання у даному будинку. З дня укладення договору дарування, а саме з 2016 року, пройшло сім років, і тільки в цьому році чомусь позивач заявив що відповідач чинить перешкоди та не виконує ніби то обговорювані умови договору. Батько зі своєї ініціативи за власною волею вирішив подарувати домоволодіння своєму сину, відповідачу. Крім того, зазначені позивачем умови дарування не обговорювалися а ні з відповідачем, а ні в присутності нотаріуса, та не зазначені в договорі дарування. Посилання позивача на укладення договору дарування у зв`язку з боргами не відповідає дійсності та є надуманими. Позивач, батько відповідача, покинув родину та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 з наміром створення нової сім`ї, та до початку війни взагалі не з`являвся до цього домоволодіння, ніяким чином не цікавився станом житлового будинку. Споживчий кредит брався позивачем на купівлю автомобіля марки КІА РІО, д.н.з. НОМЕР_1 , яким після розірвання шлюбних відносин батька з матір`ю, розпоряджався на власний розсуд та в своїх інтересах саме позивач. Також погашенням кредиту займалась мати відповідача та спільними коштами разом з батьком погашали заборгованість. Вважає, що зазначені в позові несприятливі обставини, які призвели до оформлення договору дарування, були надумані позивачем умисно для введення суду в оману, у зв`язку з тим, що він не бажає переїжджати разом зі своєю цивільною дружиною до іншого домоволодіння. Також до суду не надано жодного доказу, що на момент звернення до суду відпала загроза накладення арешту на спірне майно в рамках кредитних зобов`язань. Крім того, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності, договір дарування був укладений 08 квітня 2016 року, а позивач звернувся до суду у червні 2023 року з пропущеним строком позовної давності.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 30 червня 2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 30 червня 2023 року про забезпечення позову вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , житлові будинки літ «А-1», літ «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та заборони вчиняти будь які дії з відчуження будь-яким способом (в т.ч. шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передавати в іпотеку тощо) 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , житлові будинки літ. «А-1», «літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лиска П.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Керімов А.З. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в письмових поясненнях.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявку суду не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, надані в обґрунтування первісного та зустрічного позовів, а також їх заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що 22.07.2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 13487,00 доларів США (що дорівнює еквіваленту 65277,08грн.) під заставу транспортного засобу KIA RIO, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 . Крім того, в забезпечення умов договору 22.07.2008 р. між ОСОБА_5 № 218769, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

У зв`язку з невиконанням умов договору АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 22.07.2008 року в розмірі 4686 доларів США та 40 центів. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2016 року залишено без змін. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області,- залишено без змін.

Виконавчий лист з виконання вказаного рішення суду було пред`явлено до виконання.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Єрьоменко С.В. 23.07.2019 року відкрито виконавче провадження №59570425.

Відповідно до інформації про виконавче провадження №59570425 в провадженні Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №59570425 , стягувачем у якому є АТ «УкрСиббанк», боржник ОСОБА_1 . 20.01.2020 року постановою державного виконавця звернуто стягнення на доходи боржника пенсію, яку він отримує в Головному управлінні ПФУ в Харківській області.

Згідно відповіді на запит №161498841 від 05.05.2023 року до Міністерства внутрішніх справ, наданого в межах виконавчого провадження, дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_1 транспортних засобів відсутні.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2023, 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_7 , на підставі договору дарування №1007 від 08.04.2016 року.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 04.03.2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

12.01.2012 року позивач ОСОБА_1 отримав у власність від своєї матері ОСОБА_6 , безоплатно у власність в ДАР 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_4 , що підтверджується копією Договору дарування від 12.01.2012, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №114.

08.04.2016 року відповідач ОСОБА_3 отримав у власність від свого батька - ОСОБА_1 , безоплатно у власність в ДАР 37/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Договору дарування від 08.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007.

Згідно п. 9 Договору дарування від 08.04.2016 сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, та не приховували фактів, які б могли мати істотні значення та були свідомо приховані.

На думку позивача по справі, зазначений правочин з відчуження будинку є фіктивним, оскільки укладався з метою уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів за рішенням суду, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

В свою чергу, відповідач в судовому засіданні пояснив, що відчуження будинку було здійснено в подарунок сину від батька, який покинув свою родину з метою створення нової сім`ї, і не мало на меті уникнення обов`язку зі сплати боргу за кредитним зобов`язанням.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача, пояснила, що вона фактично є власником будинку за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки будувала цей будинок та проживала в ньому з 1962 року. Станом на 2016 рік в будинку проживала вона сама, її син з невісткою та онук. Свідок подарувала цей будинок своєму сину ОСОБА_1 . Зі слів свого сина, знає, що він взяв кредит на автомобіль. Цей транспортний засіб був у розпорядженні сина, який працював таксистом. Син мав заборгованість по кредиту, тому щоб уникнути несприятливих наслідків подарував будинок своєму сину ОСОБА_3 . На сьогодні заборгованість по кредитним зобов`язанням сина стягують з його пенсії.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною позивача, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , пояснила, що у 2016 році ОСОБА_1 подарував їх сину ОСОБА_3 будинок. Які були мотиви дарування частини домоволодіння їй не відомі. На момент дарування будинку вона з позивачем проживали однією сім`єю, а потім чоловік покинув родину з метою створення нової сім`ї. Мати позивача ОСОБА_6 у 2016 році проживала за іншою адресою: АДРЕСА_5 . У 2016 році у сина була нерухомість квартира у Пісочині, де він проживав. ЇЇ чоловік самостійно прийняв рішення про укладення кредитного договору, а вона під психологічним тиском змушена була погодитись та підписала договір поруки, внесла первісний внесок по кредиту. Вони не обговорювали з позивачем питання відносно того, що у разі відкриття виконавчого провадження буде накладено арешт на все майно боржника. Виконавче провадження відносно неї, як поручителя не відкривалось.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору дарування відповідач діяв без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно, з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк».

Хоча на момент укладення договору дарування 08.04.2016 року існувало рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.02.2016 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором споживчого кредиту в розмірі 4 686,40 доларів США, суд бере до уваги, що заборгованість за договором кредиту на сьогоднішній день позивачем не погашена, виконавче провадження не закрито, тобто обставини, на які посилається позивач як на передумови укладення договору дарування не зникли.

Крім того, при укладенні договору дарування частки домоволодіння від 08.04.2016 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було вільне волевиявлення на його укладення, вони самостійно підписали вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір дарування частини домоволодіння укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок, а тому став власником цього майна. Сторонами дотримані витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею. Позивачем не доведено, що оспорюваним правочином його права та інтереси були порушені, а тому визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, не може бути застосований.

Отже, доводи позивача щодо того, що дії сторін договору дарування спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, є безпідставними, ґрунтуються лише на його припущеннях.

Окрім того, відповідач ОСОБА_3 та його представник просили суд застосувати до вимог ОСОБА_1 строк позовної давності.

Представник позивача адвокат Лиска П.О. просив суд поновити строк для звернення з позовом, та зазначив що позивач звернувся до суду після настання певних обставин, а саме після відмови сина повернути майно, стягнення заборгованості з пенсії позивача, та з урахуванням того що на час введеного воєнного стану примусова реалізація майна зупинена.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

У постанові Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Враховуючи те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, позовна давність не підлягає застосуванню.

Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 5 , 13, 76-81, 82, 133, 141, 223, 259, 265 ЦПК України, ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст. 3, 13, 16, 203, 215, 228, 234, 256, 257, 261, 319, 321, 328, 717, 718, 719 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович про визнання договору дарування недійсним,- відмовити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 30.06.2023 року про забезпечення позову - скасувати.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Вікторов