Дата документу 21.02.2024 Справа № 334/6555/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6555/23 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/533/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Дашковської А.В.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація ЗМР по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: районна адміністрація ЗМР по Дніпровському району як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 01.07.1991р. є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житло-

ве приміщення № 2548. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні громадяни: донька позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за місцем реєстрації з 23.03.2011р.; онук позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 23.03.2011р. Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в житловому приміщенні понад три роки без поважних причин, починаючи з грудня 2019 року по даний час, так як виїхали до іншого населеного пункту, про що складено Акт б/н про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.06.2023 р., який підписаний трьома свідками - мешканцями будинку АДРЕСА_2 та завірений Головою ОСББ.

Позивач вказує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не

чинив. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим примі-

щенням не користуються понад три роки без поважних причин. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб, тобто на трьох. Так як відповідач не сплачує зазначені платежі, то позивач змушений нести тягар комунальних платежів, розрахованих на трьох мешканців, одноособово.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік, відсутністю без поважної причини за місцем реєстрації, а тому просить їх визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач відповідачам не чинив. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад три роки без поважних причин. Вказані обставини підтверджуються складеним Актом від 18.06.2023 року, який безпідставно не був судом першої інстанції прийнятий до уваги. При цьому, вважає хибними висновки щодо порушення прав малолітнього ОСОБА_3 у випадку визнання його втратившим право користування спірним житлом, оскільки останній має право користування житлом, у якому проживають його батьки, яке й буде місцем його проживання. Вважає, що його донька разом із чоловіком і дитиною можуть мешкати за межами України, виїхавши туди ще до початку повномасштабного вторгнення РФ. Але наразі йому достовірно ці обставини не відомі.

Направлені відповідачам судові повістки за місцем реєстрації у спірній квартирі про виклик в судове засідання апеляційного суду на 21.02.2024 повернулись без вручення із зазначенням причин «за закінченням терміну зберігання».

В судовому засіданні 21 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 і його адвокат Ускова І.І. підтримали апеляційну скаргу та заявили клопотання про витребування інформації від прикордонної служби про перетин кордону України відповідачами.

Клопотання апелянта ухвалою колегії, прийнятою на місці без виходу до нарадчої кімнати, залишено без задоволення відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки не заявлялось в суді першої інстанції та не обґрунтовано поважність причин не заявлення такого клопотання.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і адвоката Ускової І.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.07.1991р. є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення № 2548.

Згідно довідки про склад сім`ї виданої, Комунальним підприємством «Виробниче

ремонтно - експлуатаційне житлове об`єднання № 7» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за місцем реєстрації з 23.03.2011р.; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 23.03.2011р.

Суд встановив, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають у вказаній квартирі, що підтверджується Актом б/н про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.06.2023 р., в якому зазначено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації з грудня 2019 року по час складання цього документа.

Органом опіки та піклування РАЗМР по Дніпровському району подано до суду висновок від 12.12.2023 № 17.01/01-27/911 щодо недоцільності визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У вказаному висновку зазначено, що, ознайомившись з наявними матеріалами, враховуючи, що органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району не надано інформації щодо іншого житла, в якому можуть бути зареєстровані або можуть проживати відповідачі (один з яких малолітня дитина), комісія дійшла висновку про недоцільність визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові з тих підстав, що відповідачі зареєстровані в спірному житловому приміщенні, про наявність у них іншого житла на праві користування або власності суду відомостей не надано, а також позивачем не доведено, що відповідачі відсутні в цьому житлі за місцем своєї реєстрації без поважних причин.

Колегія лише частково погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції спірні правовідносини вирішені на підставі норм ст. 41 Конституції, ст.ст. 383, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Однак в позові, в суді першої інстанції та в подальшому в апеляційній скарзі позивач вказував, що є наймачем спірної квартири, тобто вона не перебуває на праві власності у нього. Натомість, як вказані норми регулюють відносини між власником житлового приміщення та членами його сім`ї, які є користувачами цього житла.

Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав, у якому відсутні відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, суд застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які на них не поширюються.

З огляду на зміст позовних вимог, згідно з якими позивач як наймач житлового приміщення ставить питання про визнання осіб такими, що втратили право користування цим житлом через тривале не проживання у ньому без поважних причин, то ці правовідносини підпадають під дію статей 71, 72 ЖК України, а з урахуванням того, що позивач вказував, що вони вибули у інше житло та втратили зв`язок із квартирою, у якій зареєстровані, то це врегульовано ст. 107 ЖК України.

Тобто суд не повною мірою з`ясував обставини у справі та помилково вважав, що

власник житла усуває перешкоди у праві власності шляхом визнання членів його сім`ї такими, що втратили право користуванням цим житлом. А також суд не з`ясував, з чим пов`язані обставини визнання відповідачів такими, що втратили таке право: лише з фактом відсутності у ньому понад три роки, чи саме з наявністю у них іншого житла, у якому вони наразі проживають та не потребують збереження за собою житла, у якому зареєстровані.

Згідно з положеннями статті 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, статтею 71 ЖК України передбачено збереження права користування за користувачами житлового приміщення понад 6 місяців у певних випадках на весь час існування певних обставин, визначених у цій статті.

Позивач зазначав, що йому не відомі обставини вибуття відповідачів з зареєстрованого житла - квартири, наймачем якої він являється, мобільного зв`язку із ними у нього не мається, хоча він є батьком і дідусем для відповідачів, їх місцезнаходження йому не відомо, але він припускає, що вони живуть або у житлі чоловіка ОСОБА_2 , або виїхали за кордон ще до початку військової агресії РФ проти України. Зокрема, зазначає, що напевно в них є інше місце мешкання, а також наголошує на їх тривалій відсутності у спірній квартирі та відсутності їх речей у ній.

Єдиними доказами того, що відповідачі відсутні у спірному житлі понад три роки є Акт від 18.07.2023р., підписаний сусідами та головою ОСББ про те, що з грудня 2019р. по час складання акту в квартирі проживає лише сам ОСОБА_1 , а також аналогічний Акт від 18.07.2023р., згідно з яким ОСОБА_2 і малолітній ОСОБА_3 в квартирі не мешкали в цьому періоді ( а.с. 4, 5).

Але такі єдині два однотипні докази не створюють підстав для безспірного встановлення факту відсутності інших мешканців протягом цього часу, оскільки такі акти мають складатись періодично протягом періоду відсутності, а не охоплювати трирічний період одним актом. Крім того, для доведення складання правомірності акту та достовірності відомостей, зафіксованих в ньому, необхідно було б відібрати пояснення усіх сусідів, що підписали акт, про обставини та строк відсутності відповідачів у квартирі, після чого або взяти акт до уваги як достовірний доказ, або відкинути його як недопустимий.

Між тим, таких клопотань позивач не заявляв, вважаючи ці обставини очевидними, але для суду це не створює беззаперечної доказової бази, згідно з якою можливо було б позбавити відповідачів права на житло.

Не встановлювалось судом також причини відсутності відповідачів, якщо така мала місце, оскільки згідно статті 71 ЖК України поважність причин відсутності не надає можливості визнати осіб такими, що втрати право користування житлом.

Позивач не навів причин, за яких відповідачі не живуть в квартирі, наймачем якої він є, вказуючи на добровільність їх виселення. Але для застосування приписів статті 71 ЖК України слід обов`язково з`ясувати причини відсутності, бо стаття 72 ЖК України має виключення, за існування яких за особами, що не проживають у житловому приміщені, зберігається право користування весь час їх відсутності в ньому.

Згідно з приписами статті 107 Житлового Кодексу України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ч. 2 ст. 107 ЖК).

Посилаючись на те, що відповідачі мають інше житло, позивач не надає інформації про це житло, тобто лише припускає цей факт, але не доводить його відповідними доказами.

Між тим, з урахуванням дворічного воєнного стану в Україні, слід ретельно перевіряти причини відсутності мешканців у місці реєстрації, оскільки їх відсутність може саме бути пов`язана із внутрішнім переміщенням або евакуацією за кордон, враховуючи що м. Запоріжжя знаходиться у прифронтовій зоні. Зокрема, ще й з урахуванням того, що у ОСОБА_2 син ОСОБА_3 є неповнолітнім.

Зважаючи на все вище викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наразі підстав для визнання відповідачів такими, що втрати право користування спірною квартирою, не мається, оскільки вимоги позивача є недоведеними. Але при цьому суд припустився суперечності у встановленні обставин справи та застосуванні норм матеріального права, що є підставою відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови апеляційного суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року у цій справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова