КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/76/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3465/2024Головуючий у суді першої інстанції - Гринчак О.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Аветисян Робертом Миколайовичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Васильєва Ольга Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобалія Інна Василівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Васильєва О.В., ПН КМНО Кобалія І.В. , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 27.02.2016 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН КМНО Кобалією І.В. , 27.02.2016 та зареєстрований в реєстрі за № 25.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірна квартира належала позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 28.12.2007 № 3429.

З січня 2008 року позивачка проживала однією сім`єю із ОСОБА_4 у його квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартирою за адресою: АДРЕСА_1 користувалася дочка позивачки, ОСОБА_5 із сім`єю.

У січні 2016 року дочка позивачки, ОСОБА_5 , повідомила, що взяла в ПАТ «КБ «Правекс-Банк» кредит, і що банк записав позивачку майновим поручителем за цим кредитним договором. Дочка також повідомила, що у неї виникла заборгованість із виплати кредиту, але обіцяла погасити її. Позивачка про це розповіла ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що позивачка фактично не була майновим поручителем за кредитним договором, жодних договорів з банком не підписувала, ОСОБА_4 запропонував їй фіктивно переоформити квартиру, що належить позивачу, на його ім`я, щоб уникнути претензій банку на цю квартиру. У зв`язку з тим, що вони мешкали з ним однією сім`єю, позивач погодилася та вони уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2016 не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Договір купівлі-продажу квартири виконаний не був, і виконувати його ніхто не планував. ОСОБА_4 гроші позивачці не оплачував, таких грошей у нього і не було, оригінал договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 віддав позивачу, квартиру вона йому не передавала, він нею ніколи не користувався і не був у ній зареєстрований, особові рахунки на цю квартиру ОСОБА_4 не переоформлював на своє ім`я й не збирався це робити, квартирою користувалися дочка позивачки із сім`єю, комунальні платежі за весь час сплачувала позивачка, після смерті ОСОБА_4 позивачка переїхала проживати у вказану квартиру, проживає в ній також станом на сьогоднішній день, у цій квартирі вона зареєстрована з 01.09.2000. Іншого житла не має.

Позивачка зазначає, що фіктивність договору купівлі-продажу також підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 27.02.2016, згідно з якою він нібито позичив у неї 410 000,00 грн, тобто саме таку суму, яка зазначена у договорі купівлі-продажу як вартість квартири.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Тому, позивачка звернулася до суду з цим позовом (т. 1 а.с. 1-4).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєва О.В., П:Н КМНО Кобалія І.В. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено (т. 2 а.с. 56-61).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовній вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що за загальним правилом цивільного законодавства тягар доказування зловживання правом лежить на особі, яка заявляє про зловживання правом, і вона повинна доказувати його факт, настання несприятливих наслідків і причинний зв`язок. Відповідачка ОСОБА_2 у суді не заявляла про зловживання правами та не надала суду жодного обґрунтування зловживання позивачкою ОСОБА_1 правом.

В даному випадку зловживання правом характеризується умисною формою вини та визначається як дія з реалізації власного суб`єктивного права з єдиною метою заподіяти шкоду іншій особі, тому для кваліфікації у діях особи зловживання правом потрібно: довести факт зловживання суб`єктивними правами, наявність єдиної мети - заподіяння шкоди іншій особі, настання несприятливих наслідків і причинний зв`язок між діями та несприятливими наслідками.

Тому висновки суду першої інстанції про зловживання правом відносно ПАТ «Правекс Банк» є помилковими, оскільки наслідки зловживання правом застосовує по справі, яка до ПАТ «Правекс Банк» не має жодного відношення (т. 2 а.с. 66-68).

19.12.2023 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, у якому повідомляється про те, що по суті апеляційної скарги заперечень не має, та просить здійснювати розгляд справи без присутності представника нотаріальної контори та при розгляді даного позову покладаються на рішення суду (т. 2 а.с. 99).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01. 2008 між АКБ «Правекс-банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 719-006/08Р, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 10 782,00 долара США (т. 1 а.с. 175-180 І).

31.08.2008 між ОСОБА_1 (поручителем) та АКБ «Правекс-банк» укладено договір поруки № 719-006/08Р, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 (т. 1 а.с. 181-182).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2016 у справі № 361/195/15 стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , солідарно, на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 719-006/08Р від 31.01.2008 в сумі 15 600,62 доларів США та заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом у розмірі 281 945,22 грн; стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654,00 грн, в рівних частках з кожного, а саме: з ОСОБА_5 - 1 827,00 грн, з ОСОБА_1 - 1 827,00 грн (т. 1 а.с. 183-186).

27.02.2016 між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений ПН КМНО Кобалією І.В. 27.02.2016 та зареєстрований в реєстрі за № 25 (т. 1 а.с. 10-12).

Згідно з п. 1.1 вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність квартиру під номером АДРЕСА_3 .

За умовами п. 2.1 договору вартість продажу квартири становить в сумі 410 000,00 грн. Сторони встановили, що до умов договору відносно розрахунків зі сплати ціни договору застосовуються відносини між ними, які виникли до укладення цього правочину (ч. 3 ст. 631 ЦК України).

У пункті 2.2 договору сторони засвідчили, що ціна продажу предмета договору встановлена за домовленістю сторін, відповідає, волевиявленню продавця та покупця, є реальною. Відповідно до звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 937191_25022016_003-25022016, складеного оцінювачем Крамаренко М.В. , який працює у складі ТОВ «МІЖРЕГІОНАЛЬНА АГЕНЦІЯ НЕЗАЛЕЖНОЇ ОЦІНКИ» станом на 17.02.2016 ринкова вартість об`єкта складає 405 300,00 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору продавець ОСОБА_1 у результаті продажу відчужуваної за цим договором квартири отримала до підписання цього правочину від покупця ОСОБА_4 суму 410 000,00 грн. Підписання цього договору ОСОБА_1 є підтвердженням факту повного розрахунку між нею та покупцем і свідчить про відсутність у неї щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

27.02.2016 право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 03.03.2016 (т. 1 а.с. 13).

Також, 27.02.2016 ОСОБА_4 склав розписку, відповідно до змісту якої він позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 410 000,00 грн на строк два роки; за закінченням вказаного строку він зобов`язався повернути борг в повному обсязі. Оригінал розписки наявний у позивачки, та був наданий представником для огляду судом, копія вказаної розписки міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 15).

17.04.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер, про що складено 18.04.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) актовий запис про смерть (т. 1 а.с. 231).

07.10.2021 в Одинадцяту київську державну нотаріальну контору позивачка направила засвідчену ПН КМНО Кобалією І.В. , 06.10.2021 та зареєстровану в реєстрі за № 384 заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , на майно, яке складається з прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на частку квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , як спадкоємець 4-ї черги, вказуючи, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (з 14.09.2007 по день його смерті) (т. 1 а.с. 16, 17).

Листом від 13.10.2021 вих. № 6736/574/2021 за підписом заступника завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвої О.В. повідомлено, що заява позивачки про прийняття спадщини отримана та долучена до спадкової справи № 574/2021 року до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також роз`яснено право звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років.

13.10.2021 в Одинадцяту київську державну нотаріальну контору позивачка направила заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.10.2021, засвідчену ПН КМНО ОСОБА_9 , зареєстровану в реєстрі за № 1668, в якій просила видати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , та квартири під номером АДРЕСА_4 . Одночасно позивачка направила заяву про зупинення видачі свідоцтв про право на спадщину з огляду на її намір звернутися до суду з позовом про зміну черговості спадкування та одержання права спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування та отримання частки спільного сумісного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (т. 1 а.с. 18-20).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвої О.В. від 20.10.2021 вих. № 6850/02-31 позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні чи інші відносини між позивакою та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 23).

Згідно із відповіддю Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 14.11.2022 № 02-14/2890 власником особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 228 ).

У матеріалах справи наявні квитанції про сплату ОСОБА_1 комунальних послуг за період з 22.08.2017 по 19.11.2021 за квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 80-105).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними.

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

Разом з тим, у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

У цій справі позов подано стороною правочину, яка стверджує, що правочин було вчинено з пов`язаною особою з метою уникнути звернення стягнення на належне їй майно, тобто не всупереч її інтересам. Те, що внаслідок відчуження майна зобов`язання позивача перед кредитором не припинилось і розмір його не зменшився, не спростовує того, що внаслідок відчуження майна за правочином, оплата за яким не надійшла, було ускладнене або стало неможливим ефективне звернення стягнення на майно цієї особи.

Стверджувані позивачем і встановлені судом обставини вказують на те, що договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Встановлені обставини свідчать також про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору за участю позивача як поручителя у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, а тому оспорюваний у цій справі правочин може бути визнаний фіктивним відповідно до ст. 234 ЦК України.

При цьому, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. (Аналогічні висновки викладено у постанові від 09.08.2017 у справі № 359/1654/15-ц).

Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору, позивач переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином.

Частина 1 статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2 - 5 статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила.

Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що позов про визнання недійсним договору, поданий позивачем, який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила, тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що відповідачем не заявлялось про зловживання правами позивача, і таке питання не було з`ясовано судом першої інстанції не спростовують ту обставину, що обопільний умисел сторін договору зробив можливим зловживання позивачем своїм правом власності на майно. З цих підстав саме позивач є особою, яка, зловживаючи своїм правом власника вільно розпорядилась належним їй майном, тому може перетерпати негативні наслідки такого зловживання, які можуть полягати зокрема у відмові суду захистити це право.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Аветисян Робертом Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 08 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома