ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2138/24 Справа № 182/8958/21 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

Суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Дніпропетровська обласна прокуратура, Державна Казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 182/8958/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури,

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року (суддя Рунчева О.В.), яке ухвалено в приміщенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з 12 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року на підставі розпорядження Нікопольського міського голови Дніпропетровської області №125-к вона працювала на посаді начальника відділу освіти та науки Нікопольської міської ради. 24 червня 2014 року Нікопольською міжрайонною прокуратурою внесені відомості до ЄРДР за ознаками частини 1 статті 367 КК України на підставі результатів перевірки, проведеної прокурором Проць О.А. за постановою заступника прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури від 19 червня 2014 року та розпочате досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000012.29 вересня 2014 року слідчим СВ Нікопольського МВ УМВС ГУ МВС України в межах кримінального провадження № 0000012 від 24 червня 2014 року позивачу було пред`явлено підозру за ознаками частини 1 статті 367 КК України службова недбалість. 21 листопада 2014 року позивачу, у цьому ж кримінальному провадженні, повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри і в той же день вручено обвинувальний акт у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України. Відділом освіти та науки в межах кримінального провадження пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення 97543 грн. Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року, який залишено в силі апеляційною та касаційними інстанціями, позивача виправдано у зв`язку з тим, що не доведено, що в її діяннях є склад кримінального правопорушення, передбачений частиною 1 статті 367 Кримінального Кодексу України. Цивільний позов залишено без розгляду. Позивач вважає, що діями органу досудового розслідування в особі слідчого СВ Нікопольського МВ УМВС, Нікопольської окружної прокуратури, а саме незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, їй завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності її як фізичної особи, ділової репутації; тривалих душевних стражданнях, які потягли за собою погіршення стану її здоров`я, порушенні нормального життєвого ритму, соціальних зв`язків, зруйнованих планів кар`єрного росту.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути моральну шкоду у розмірі 1 170 000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 1 170 000 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з проведенням психологічної експертизи в сумі 14 900 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, причинний зв`язок між надмірною тривалістю досудового розслідування, бездіяльністю органу досудового розслідування та настанням певних негативних наслідків, зокрема обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, постійна участь протягом більше 80 місяців в слідчих діях та судових процесах, приниження у зв`язку з тим, що позивач повинна була з`являтися до слідчого за першим викликом. Надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань позивачки, зумовлених тривалою невизначеністю, необхідністю неодноразово з`являтися до органів досудового розслідування для проведення слідчих дій та до суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок незаконних дій посадових осіб органів досудового розслідування позивачці завдано моральну шкоду, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україну. При цьому, відповідачем не наведено переконливих аргументів, які б могли довести в суді розумність та об`єктивність такої тривалості досудового розслідування. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості та вважав за необхідне задовольнити її в розмірі 1 170 000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

Дніпропетровська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просить змінити рішення суду першої інстанції від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. На думку скаржника, з огляду на те, що позивачка перебувала під досудовим слідством та судом в період з 29 вересня 2014 року до 01 червня 2021 року, тобто повних 80 місяців та, враховуючи вимоги статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір мінімальної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , становить 536 000 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, із зазначеною апеляційною скаргою не погоджується в повному обсязі, вважає її безпідставною та необґрунтованою.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Розпорядженням Нікопольського міського голови Дніпропетровської області №125-к від 12 квітня 2013 року ОСОБА_1 була переведена на посаду начальника відділу освіти та науки Нікопольської міської ради.

30 вересня 2013 року на підставі розпорядження в.о. Нікопольського міського голови №327-к ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу освіти та науки Нікопольської міської ради відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

24 червня 2014 року Нікопольською міжрайонною прокуратурою внесені відомості до ЄРДР за ознаками частини 1 статті 367 КК України на підставі результатів перевірки, проведеної прокурором Проць О.А. за постановою заступника прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури від 19 червня 2014 року та розпочате досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000012.

29 вересня 2014 року слідчим СВ Нікопольського МВ УМВС ГУ МВС України в межах кримінального провадження ОСОБА_1 було пред`явлено підозру за ознаками частини 1 статті 367 КК України службова недбалість.

21 листопада 2014 року ОСОБА_1 , у тому ж кримінальному провадженні №0000012, повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та в той же день вручено обвинувальний акт у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України. Відділом освіти та науки в межах кримінального провадження пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення 97543 грн.

ОСОБА_1 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України в тому, що в період часу з 12 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року, працюючи на посаді начальника відділу освіти та науки Нікопольської міської ради, являлась службовою особою, на яку були покладені організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарчі функції, протягом липня 2013 року, в результаті неналежного виконання покладених на неї службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, в порушення режиму економії використання бюджетних коштів, уклала договори поставки медичного обладнання з ТОВ «Арт медика України» № 71 від 23 липня 2013 року на суму 77 650,30 грн, № 72 від 23 липня 2013 року - на суму 87 891,70 грн, № 73 від 23 липня 2013 року - на суму 7800 грн. та ФОП ОСОБА_3 № 70 від 30 липня 2013 року на суму 64 662 грн, а всього на загальну суму 238 004 грн на укомплектування загальноосвітніх навчальних закладів м. Нікополя за завищеними цінами, у зв`язку із чим на адресу ТОВ «Арт медика України» та ФОП ОСОБА_3 необґрунтовано перераховано бюджетні грошові кошти на загальну суму 66 514 грн, внаслідок чого територіальній громаді м. Нікополя в особі Нікопольської міської ради завдано збитки на загальну суму 97683,04 грн. Відділом освіти і науки Нікопольської міської ради на вказану суму до ОСОБА_1 пред`явлено позов.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року у справі №182/3452/15-к ОСОБА_1 визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статі 67 КК та виправдана (а.с.10-16).

Ухвалою від 01 червня 2021 року Дніпровського апеляційного суду апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року залишено без змін (а.с.17-26).

Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року касаційна скарга прокурора залишена без задоволення, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишена без змін (а.с.27-32).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає частковому задоволеною.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, причинний зв`язок між надмірною тривалістю досудового розслідування, бездіяльністю органу досудового розслідування та настанням певних негативних наслідків, зокрема обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, постійна участь протягом більше 80 місяців в слідчих діях та судових процесах, приниження у зв`язку з тим, що позивач повинна була з`являтися до слідчого за першим викликом. Надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань позивачки, зумовлених тривалою невизначеністю, необхідністю неодноразово з`являтися до органів досудового розслідування для проведення слідчих дій та до суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок незаконних дій посадових осіб органів досудового розслідування позивачці завдано моральну шкоду, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україну. При цьому, відповідачем не наведено переконливих аргументів, які б могли довести в суді розумність та об`єктивність такої тривалості досудового розслідування. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості та вважав за необхідне задовольнити її в розмірі 1 170 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Разом з тим, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими доводи Дніпропетровської обласної прокуратури щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів виходить з того, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, максимальної межі розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

В постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

Задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначив суму відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімальний розмір такого відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності та справедливості, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої їй моральної шкоди в розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.

Так, суд першої інстанції зазначив, що держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. В даному випадку, посадові особи слідчих органів допустили затягування розслідування кримінального провадження більше, ніж на 80 місяців. Суд дійшов висновку, що надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань позивачки, зумовлених тривалою невизначеністю; необхідністю неодноразово з`являтися до органів досудового розслідування для проведення слідчих дій та до суду; неможливістю здійснювати щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що під час досудового розслідування були порушені нормальні життєві зв`язки позивача, а також їй було створено об`єктивні перешкоди в реалізації особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля.

За вищезазначених обставин, у суду першої інстанції були підстави для виходу за межі граничного мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного законодавством, і додаткової компенсації з Державного бюджету України грошових коштів на користь позивача.

Разом з тим, визначаючи розмір морального відшкодування судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що позивач по справі не перебувала під вартою, матеріали справи не містять доказів обрання стосовно позивача будь-якого запобіжного заходу, який би порушував право позивача на пересування.

Так, з огляду на сформований Верховним Судом підхід про можливість призначення розміру відшкодування у більшому ніж визначеному законом мінімальному розмірі у випадку, зокрема, перебування особи під вартою, втрати нею роботи (див. постанови Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 639/9183/19 (провадження № 61-5398св23), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)), у справі, що переглядається, за встановлених обставин (незастосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту або домашнього арешту, звільнення позивача із займаної посади за згодою сторін) наявні підстави для визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі, який є наближеним до мінімального розміру, встановленого законом.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції також було враховано як доказ нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 . Висновок експерта Українського центру судових експертиз № 1-18/01 від 18 січня 2022 року за результатами проведеної психологічної експертизи на підставі Договору № 1/Е-07/12 про надання експертних послуг від 07 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український центр судових експертиз» та відповідно до вимог ст.106 ЦПК України. Відповідно до вказаного Висновку «ситуація неправомірного багаторічного притягнення до кримінальної відповідальності поставала для ОСОБА_1 як тривало та істотно психотравмуюча, а наслідки даної ситуації обумовили порушення психоемоційної та соціальної сфер особистості, погіршували психологічну якість життя ОСОБА_1 , істотно обмежували її соціальне функціонування, обумовили переживання скривдженої честі, приниженої гідності, порушеної професійної репутації з тривалою фіксацією негативних переживань».

Разом з тим, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

Висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частини перша, друга, сьома статті 102 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, суд міг його враховувати в сукупності з іншими доказами у справі. Проте відомості, викладені у висновку експерта № 1-18/01, самі по собі не можуть бути підставою для суттєвого (порівняно з мінімальним розміром відшкодування, визначеного законом) збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_1 (майже в два рази).

Також колегія суддів вважає, що не може бути підставою для суттєвого збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_1 той факт, що у останньої 01 листопада 2013 року було виявлено онкологічне захворювання фіброаденома правої молочної залози, оскільки в виписного епікризу з карти стаціонарного хворого № 4481 вбачається, що ОСОБА_1 хворіла до цього 3 роки, а висновок лікаря-ендокринолога від 25 березня 2016 року про виявлення у позивача ознак, характерних для дифузних змін в щитовидній залозі та кист обох молочних залоз, не пов`язує настання таких наслідків саме з перебуванням позивача під слідством та судом.

Зважаючи на те, що позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи, що очевидно порушено нормальні життєві зв`язки позивача, а також той факт, що було створено об`єктивні перешкоди в реалізації її особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля, колегія суддів погоджується з тим, що існують очевидні обставини для виходу за межі граничного мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який є наближеним до мінімального розміру, встановленого законом.

Колегія суддів керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, вважає що розмір відшкодування моральної шкоди слід збільшити з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом до півтора розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць, що становитиме 10 050 грн.

Оскільки у даних правовідносинах строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить загалом 80 місяців, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 804 000 грн (10 050 грн х 80 місяців) та вважає за необхідне зменшити визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди з 1 170 000 грн до 804 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, враховуючи обставини в даній справі, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити такий розмір з 1 170 000 грн до 804 000 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, а рішення суду першої інстанції лише змінено в частині визначеного судом першої інстанції розміру морального відшкодування, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмір з 1 170 000 гривень до 804 000 (вісімсот чотири тисячі) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2024 року.

Головуючий О.О. Тимченко