Справа № 447/1466/23 Головуючий у 1 інстанції: Головатого А.П.
Провадження № 22-ц/811/3457/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 , представника позивачки адвоката Шпунта М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року (повний текст рішення складено 03 листопада 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її місця проживання.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 07 вересня 2013 року по 15 квітня 2020 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . Від подружнього життя у них народилася дочка - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що позивачка абсолютно одноосібно, без участі батька дитини, займається її вихованням, навчанням, фізичним, моральним і психічним розвитком, тобто забезпечує своїй дочці по справжньому якісне, корисне, цікаве, здорове і різноманітне дитинство, забезпечує якісне та достойне навчання дитини, її соціальне становлення тощо. Відповідач ніколи не брав участі в житті дитини. Він безпідставно самоусунувся від процесу її виховання, забезпечення та соціального становлення тощо. ОСОБА_1 ніколи добровільно не надавав кошти на утримання дитини. Лише в примусовому порядку з нього стягуються аліменти на дочку на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 січня 2021 року. З 26 лютого 2021 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 . В результаті подружнього життя в них народилась дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони всі є офіційно зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , однак з моменту повномасштабного вторгнення росії на територію України, виключно в інтересах безпеки та спокою дітей, вони вимушені були змінити місце проживання і до сьогодні без реєстрації фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , в квартирі котру орендують, що стверджується копією відповідного договору оренди квартири, а також висновком органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 02 травня 2023 року. Незалежно від місця фактичного проживання для доньки ОСОБА_4 , завжди було створено максимально комфортні умови для її проживання, навчання, розвитку тощо. З вересня 2022 року ОСОБА_4 навчається в Ужгородському греко-католицькому приватному ліцеї «ТЕОБЕНД». За весь період її навчання опікою дівчинки займається мати ОСОБА_2 . Активно цікавиться успіхами та вчасно реагує на зауваження та рекомендації вчителя щодо навчання та виховання доньки. Для виховання та розвитку дитини в квартирі створено належні умови. У дитини є окрема кімната, яка облаштована спальним місцем та місцем для навчання, ігровою зоною, шафою для одягу, одягом та взуттям по сезону. Стосунки, традиції в сім`ї ОСОБА_7 - доброзичливі, традиційні, мама належним чином виконує батьківські обов`язки. Батько малолітньої дитини не приймає участі у її вихованні. Її чоловік, ОСОБА_5 відноситься до ОСОБА_4 як батько, а донька відповідає йому взаємністю та прихильністю тощо. Оскільки, відповідач по справі на її чисельні неодноразові прохання добровільно вирішити в позасудовому порядку, виключно з метою якнайкращого забезпечення інтересів спільної дитини, питання визначення місця її проживання з матір`ю не реагує, тому, вона вимушена звертатись до суду із даного приводу.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визначено місце проживання дитини дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у листопаді 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції з власної ініціативи змінено резолютивну частину рішення після проголошення її короткого тексту, зокрема не зазначено, на відміну від проголошеного, що місце проживання доньки визначено за адресою: АДРЕСА_2 . У даній справі відсутній предмет спору, адже відповідач жодного разу не заперечував щодо проживання доньки разом з позивачкою, надав нотаріально засвідчений дозвіл на реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та згоду на тимчасові виїзди дитини за кордон без його згоди та дозвіл на оформлення документів. Будь-яких дій щодо зміни місця проживання дитини ним не вчинялось. Погоджується з тим, що ним не надано дозвіл на виготовлення проїзних документів та на виїзд на постійне місце проживання дитини до США. Незважаючи на це, вважає, що підстави для захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю (а насправді з метою зміни реєстрації місця проживання доньки та вирішення спору щодо її вивезення закордон), за даних обставин, в судовому порядку, відсутні. Вказує, що поза увагою суду під час розгляду справи залишились аморальна поведінка позивачка, зокрема, вчиненні нею кримінальні правопорушення, і саме для уникнення відповідальності за вчинене, адже така вироком суду від 06 березня 2023 року визнана винною та їй призначено відповідне покарання, позивачка звернулась з вказаним позовом. Позивачка систематично зловживає своїми батьківськими правами, маніпулює донькою, порушує право апелянта як батька на піклування про неї. Місцевим судом не враховано, що саме по собі визначення місця проживання дитини не є безумовним свідченням того, що таке визначення відповідає інтересам дитини, оскільки істотне значення має мета такого визначення.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 квітня 2020 року (справа № 447/269/20) шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано.

26 лютого 2021 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2021 року.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею за вищезазначеною адресою фактично проживають без реєстрації її чоловік ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та їх спільна донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями довідок про реєстрацію місця проживання особи.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05 січня 2021 року справа № 447/2262/20 зобов`язано ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2395 гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27 серпня 2020 року.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею Ужгородського греко-католицького приватного ліцею «ТеоБенд». Згідно з характеристикою від 30 січня 2023 року № 01-08/06 ОСОБА_11 навчається в даному навчальному закладі з вересня 2022 року. За час навчання дівчинка зарекомендувала себе як здібна учениця, старанна, дисциплінована, працелюбна. Дитина добре усвідомлює обов`язки, вмотивована до навчання. За весь цей час опікою дівчинки займається мати, ОСОБА_2 . Вона приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки. Цікаво організовує дозвілля дитини в колі однокласників у позаурочний час. Активно цікавиться успіхами та вчасно реагує на зауваження та рекомендації вчителя щодо навчання та виховання доньки.

Відповідно до висновку № 317/23/02-14 від 02 травня 2023 року органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому доцільним буде визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою її місця проживання.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язано держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680 св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а отже, в першу чергу підлягають урахуванню інтереси дитини.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей окреме проживання батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в найкращих інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є визначення місця проживання з матір`ю ОСОБА_12 , оскільки судом враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, проживання дитини на даний час із матір`ю, яка створила належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, піклується про її навчання та виховання, виявляє до дитини увагу та турботу, та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

У даній справі не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини.

Також, не встановлено протиправної поведінки матері щодо малолітньої дитини, що давали б підстави для відмови їй у визначенні місця проживання доньки разом із нею.

Доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами спору з приводу місця проживання дітей не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав та матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору між позивачем та відповідачем, яким би було врегульовано питання визначення місця проживання дитини за домовленістю батьків, крім того, відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем також не є підставою стверджувати про відсутність предмета спору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі».

Аналогічний висновок підтримано в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20 (провадження № 61-16573св21) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі №554/11459/20 (провадження № 61-17604св21).

Щодо доводів апеляційної скарги про не зазначення в резолютивній частині рішення адреси проживання дитини, необхідно звернути увагу на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28 червня 2023 року в справі № 199/2898/22, в якому зазначено: «Верховний Суд зауважує, що усталеним є підхід при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини, що суд вирішує з ким із батьків буде проживати дитина. Якщо спір також існує щодо визначення конкретної адреси проживання дитини, то суд вирішує спір і в цій частині. Зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним з батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам Верховного Суду при вирішені цієї категорії спорів (за відсутності спору саме про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини.

З урахуванням вищенаведеного, аргументи, наведені у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка, такі не знайшли свого підтвердження і під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В.Ніткевич