РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О. В.,

за участі секретаря судового засідання Янка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

В засіданні приймали участь:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду Рівненської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона 30.01.2015 придбала у власність у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вищевказана інформація підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.01.2015, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 60. Згідно з п. 5 Договору вказано, що продаж квартири було вчинено за 105 321 (сто п`ять тисяч триста двадцять одну) гривню 00 коп. Однак, як вказує позивачка, вищевказану вартість квартири було свідомо занижено продавцями, як вони зазначили, виключно з метою оптимізації витрат на сплату послуг нотаріуса та встановлених державою податків. Дійсна (фактична) ринкова вартість квартири, яку відповідачі отримали за відчуження (продаж) останньої «на руки» становила 20500 (двадцять тисяч п`ятсот) доларів США. Зазначені обставини підтверджуються розпискою від 30.01.2016 написаною власноруч відповідачем ОСОБА_2 та підписаною власноручно відповідачем ОСОБА_3 , а також відомостями, зазначеними в угоді про завдаток від 14 січня 2015 року, складеною та завіреною печаткою ПП ОСОБА_6 та представником нерухомості «Кадет СВС» Радовинчик Н.М. На час укладення зазначеного договору, відповідачі одностайно стверджували, що на момент укладення останнього щодо квартири не ведуться жодні судові спори, треті особи не мають прав на квартиру. На підтвердження даної обставини відповідачами було підписано п. 8 вищевказаного договору.

Проте, у подальшому рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2021 року по справі № 569/7642/16-ц за позовом Малого приватного підприємства «АПМ» до ОСОБА_1 було задоволено позов МПП "АПМ" про витребування спірної квартири з її незаконного володіння (набрало законної сили 23.12.2021). Мотивувальною частиною вищевказаного рішення чітко встановлено, що суд прийшов до висновку, що продавці - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не мали права відчужувати квартиру. Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згодом, нею було виявлено інформацію про те, що судові спори щодо квартири велися, починаючи ще з 2014 року, тобто треті особи заявляли свої права на останню ще до моменту її продажу для позивачки. Відтак, 10 квітня 2014 року Рівненським окружним адміністративним судом по справі № 817/314/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АПМ ПЛЮС» було прийнято рішення, яким зокрема зобов`язано Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції Рівненської області вчинити дії щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «АПМ ПЛЮС» (відповідачка ОСОБА_3 приймала участь у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача). Також нею вживались заходи досудового врегулювання спору, однак за результатом зустрічі жодного дієвого рішення не було прийнято. З метою захисту свого порушеного права, вона просить стягнути з відповідачів солідарно кошти в розмірі 789 250 грн. та та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн 00 коп.

Ухвалою суду від 27.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

26 грудня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 подано письмові пояснення, в яких він вказує, що квартира була передана у власність відповідачів шляхом приватизації ( наказ Управління ЖКГ м.Рівне № 71/01 від 04.03.2014 про приватизацію квартири та свідоцтва на право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого Управлінням ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради 04.03.2014). Все це засвідчує на думку відповідача, що відповідачі мали право продати квартиру, яка перебувала у їхній власності. Також вказує, що відсутні будь-які підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди.

30 січня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 також подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, заявлених позивачкою.

Ухвалою суду від 31.01.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дали показання, що позивачем у відповідачів було придбано квартиру АДРЕСА_1 , за яку позивачем було проведено повний розрахунок.

Позивач та її представник в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилася, хоч про дату, місце і час судового засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Відповідно до угоди про завдаток від 14.01.2015, укладеної між ОСОБА_1 (завдаткодавець) та ОСОБА_2 (завдаткодержатель), сторони дійшли згоди, що завдаткодержатель передасть у власність, в підтвердження укладення договору купівлі-продажу завдаткодавцю нерухоме майно: квартиру у АДРЕСА_2 за ціною, не вищою, як на момент укладення угоди - 323 305, 00 грн, що еквівалентно 20 500 дол. США

За змістом п. 4 угоди про завдаток, завдаткодавець передав, а завдаткодержатель отримав грошову суму у розмірі 15 771, 00 грн, що еквівалентно 1 000 дол. США.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2015, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 60, позивачка придбала у власність у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5 Договору вказано, що продаж квартири було вчинено за 105 321, 00 грн.

Відповідно до розписки від 30.01.2015 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за продану квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , отримали від позивача 20 500, 00 дол. США.

Отже, спірну квартиру було куплено за 20 500,00 дол. США., з яких 1 000 00 дол. США були сплачені перед підписанням договору, а решта в день підписання договору купівлі продажу від 30.01.2015. Факт повного розрахунку покупцями за квартиру з додержанням установленого договором строку стверджується матеріалми справи та відповідачами не спростовано.

Згідно положень п. 8 договору купівлі продажу від 30.01.2015, продавці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 стверджують, що на момент укладення цього договору вказана вище кавартира є їх особистою власністю, не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судом спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено буль-яких договорів з відчуження, управління чи користування з іншими особами, як юрилдична особа вона не використовується, сервітутами не обтяжена, малолітні та неповнолітні діти, недієздатні, обмежено дієздатні особи право користування відчужуваним майном не мають. Треті особи не мають прав на квартиру.

Водночас, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.04.2014 у справі № 817/314/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПМ ПЛЮС" до Комунального підприємства "рівненське міське бюро технічної інвентаризації", Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, позов було задоволено повністю, зобов`язано Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції Рівненської області вчинити дії щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «АПМ ПЛЮС».

Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненсько області від 2211.2021 у справі № 569/7642/16-ц за позовом Малого приватного підприємства «АПМ» до ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 23.12.2021 було задоволено позов МПП "АПМ" про витребування спірної квартири з її незаконного володіння.

Рішенням суду від 22.11.2021 у справі 569/7642/16-ц встановлено, що продавці - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не мали права відчужувати квартиру.

Згідно з ч. 4 ст. 82 України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені в резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи те, що обставини щодо відсутності права у відповідачів на відчуження квартириАДРЕСА_1 , встановлені рішенням Рівненського Рівненського міського суду Рівненської області від 22.11.2021 у справі 569/7642/16-ц, а відтак не потребують доведення.

Устатті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Частиною першою статті 661 ЦК України передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 08 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. У разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу.

Слід зазначити, що у позивача, як покупця виникло право вимоги до продавців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування їй збитків у вигляді вартості придбаного нею в останніх квартири, яка в подальшому вибула з власності ОСОБА_1 не з її вини, а саме за рішенням Рівненського Рівненського міського суду Рівненської області від 22.11.2021 у справі 569/7642/16-ц, унаслідок незаконності та протиправності набуття прав на неї відповідачами, що встановлено рішенням суду.

У постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту; кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України; відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав; таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача (п. 122).

Станом на момент звернення позивача до суду, сума збитків становить 746 058 грн 55 коп. (1 долар США за офіційним курсом НБУ складає 36.3931 грн.*20 500, 00 дол. США).

За таких обставин та враховуючи те, що покупець (позивач у справі) на час укладення договору купівлі-продажу указаної квартири не знала і не могла знати про наявність підстав, що виникли до її продажу, для витребування у неї в подальшому придбаної квартири за рішенням суду на користь третіх осіб, суд дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідачів грошових коштів (збитків) в сумі 746 058 грн 55 коп.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 100000, 00 грн слід вказати, що статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно визначати в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

При цьому, суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Проаналізуваши пояснення учасників судового процесу, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з врахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу необхідно вказати, що згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Також суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (ст. 1 вищевказаного Закону).

За приписами ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»).

Так, на підтвердження здійснених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.09.2023, квитанції до платіжної інструкції від 20.09.2023 на суму 20 000 грн 00 коп.

Згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.09.2023, розмір винагороди (гонорару) становить 20 000 грн 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що позивач отримала правничу допомогу і понесла витрати в сумі 20 000 грн 00 коп.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені нею витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 17 229 грн 32 коп. (766 058 грн 55 коп. х 20 000 грн 00 коп. / 889 250 грн 00 коп.).

Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені нею витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за позовну вимогу про стягнення грошових коштів (збитків) в розмірі 7 463 грн 42 коп. (746 058 грн 55 коп. х 7892 грн 50 коп. / 789 250 грн 00 коп.) та за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 214 грн 72 коп. (20 000 грн 00 коп х 1 073 грн 60 коп. / 100 000 грн 00 коп.). Всього розмір судовгго збору, який підлягає стягненню з відповідачів становить: 7 678 грн 14 коп.

Водночас, з огляду на те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на правничу допомоги в розмірі 5 743 грн 11 коп. з кожного (17 229 грн 32 коп. / 3) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 559 грн 38 коп. з кожного ( 7 678 грн 14 коп. / 3).

Керуючись ст.12, 13, 76-89, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 746 058 грн 55 коп. та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 743 грн 11 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 559 грн 38 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 743 грн 11 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 559 грн 38 коп.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 743 грн 11 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 559 грн 38 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складене та підписане 13.03.2024.

Суддя Левчук О. В.