ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/8103/23

Провадження №22-ц/822/263/24

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Факас А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 листопада 2023 року, головуючий у І-й інстанції Танасійчук Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Договір дарування від 03.04.2023 року та Витяг за № 327882588 від 03.04.2023 року.

У квітні та травні 2023 року вона неодноразово підходила до помешкання та просила відповідачку надати можливість вселитися та проживати у спірному житлі, однак їй жодного разу не відкрили двері.

На неодноразові виклики поліції щодо входу в квартиру, їй було повідомлено та роз`яснено, що для вирішення цієї проблеми вона повинна звернутися до суду в цивільно-правовому порядку. З моменту набуття права власності на частку квартири вона не може в неї потрапити, оскільки з боку відповідачки чиняться перешкоди.

Просила усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення її до вказаної квартири, а також зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй будь-які перешкоди в користуванні даною квартирою та передати ключі від її вхідних дверей і коридору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення її до вказаної квартири, а також зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 будь-які перешкоди в користуванні даною квартирою та передати ключі від її вхідних дверей і коридору.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не вжито заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права в частині відсутності належних доказів позивача про вчинення нею будь-яких протиправних дій.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки квартири від 03.04.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1008, що підтверджується копією договору дарування (а.с. 11-12).

Інша 1/2 частка вказаної квартири належить відповідачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28 березня 2023 року державним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Мойсою О.В. за № НСВ 909404 та зареєстрованого в реєстрі за № 352 Козелецької районної державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав № 338461220 від 08.07.2023 року (а.с. 16-17).

Згідно з технічним паспортом квартира АДРЕСА_2 складається з двох кімнат, у тому числі: 1-а кімната 15,0 кв.м., 2-а кімната 11,8 кв.м., кухня 7,8 кв.м., вбиральня 1,2 кв.м., ванна кімната 2,7 кв.м., коридор 11,2 кв.м., комора 0,9 кв. м.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить в рівних частинах по 1/2 на праві спільної часткової власності співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦПК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував судове рішення з посиланням на норми статей 319, 358 ЦК України, що регулюють відносини спільної власності, право користування спільною власністю, однак, зазначаючи про те, що є підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, не застосував відповідні норми матеріального права та не дав мотивовану оцінку аргументам позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.

При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

Виходячи з викладеного, співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Установивши, що 1/2 частини спірного домоволодіння належить на праві власності позивачу і він як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні таким майном, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23).

Відповідно до пункту 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 листопада 2023 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 березня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк