Справа № 342/475/23
Провадження № 2/342/29/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Федів Л.М.,

з участю: секретаря судового засідання Матієк І.П.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городенка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом втрати особою права користування ним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Боднарчук Андрій Михайлович (вул. Незалежності, 164/18 м.Івано-Франківськ), звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_1 , в якому просить усунути позивачу перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком по адресі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок № 231 від 06.04.2000, про що внесено запис в реєстрову книгу № 187 від 06.04.2000, жодних майнових прав на нього відповідачі не мають. Згідно довідки № 52 від 21.04.2023, виданої виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради Кунисівським старостинським округом № 4 Коломийського району Івано-Франківської області про зареєстрованих осіб у належному позивачу житловому будинку, то в даному будинку зареєстровано 3 особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до довідки № 38 від 20.03.2023, виданої виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради Кунисівським старостинським округом № 4 Коломийського району Івано-Франківської області, відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на даний час за місцем реєстрації не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб № 34 від 20.03.2023, комісією у складі старости с.Кунисівці ОСОБА_6 , діловода ОСОБА_7 , депутата сільської ради с. Кунисівці ОСОБА_8 проведено обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб, встановлено, що у житловому будинку згідно з реєстраційною карткою або будинковою книгою, зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлений факт фактичного місця проживання наступних осіб: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживає більше 10 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживає 6 років. Даний факт підтвердили сусіди ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про що розписалися в Акті. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації, оскільки мають свої сім`ї (дружину та дітей), не користуються будинком та не несуть витрат на його утримання. Весь тягар утримання житлового будинку несе позивач самостійно. Для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, позивач звернувся до виконавчого комітету Чернелицької селищної ради. Листом від 03.04.2023 за № 377 виконавчим комітетом Чернелицької селищної ради відмовлено позивачу у знятті з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки необхідно виконати вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Проте, відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстраційного обліку. Така ситуація порушує права та законні інтереси позивача, позбавляючи його можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Реєстрація відповідачів в житловому будинку позивача є перешкодою в отриманні ним пільг для оплати комунальних послуг. Жодних особистих речей та іншого майна, що належить відповідачам в житловому будинку позивача, немає. Те, що відповідачі фактично не проживаючи в будинку позивача, зареєстровані в ньому, перешкоджає позивачу належно реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 27 вересня 2023 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 . Підготовче засідання відкладено до 11 жовтня 2023 року, 10 год. 30 хв.

Призначені підготовчі засідання 11.10.2023, 25.10.2023, 14.11.2023 було відкладено за клопотаннями представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гедзика В.М.

29 листопада 2023 р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Призначені судові засідання неодноразово відкладалися за клопотаннями учасників справи та їх неявкою у судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав, наведених у позові. Просив усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком по адресі АДРЕСА_1 , так як вони тривалий час, а саме: ОСОБА_5 - близько 10 років, ОСОБА_2 - близько 5 років, не проживають у даному будинку, мають інше житло, місце проживання, а також псують, нищать дане майно. Зазначив, що час від часу, проживає у даному житловому будинку, це єдине його житло; іншим його місцем проживання є житловий будинок по АДРЕСА_4 , що належить його дружині. Пояснив, що разом із відповідачами проживали до 2012 року. Відповідач ОСОБА_5 живе у цивільному шлюбі у м. Чернівці, із 2013 року фактично залишив місце проживання у с. Кунисівці. Відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку по адресі АДРЕСА_1 з 2016 року, він поїхав у Чехію, його дружина пішла проживати до своєї мами і сказала, що жити в них не буде. Позивач також вказав, що відповідачі хоч і зареєстровані у даному житловому будинку, однак не проживають у ньому. Також зазначив, що відповідачі портять йому майно. з цих підстав він звертався у поліцію. До 06.01.2023 він безперешкодно користувався житлом, а 06.01.2023 стався конфлікт між ним та синами. Відповідачі та їх матір вивезли майно, пошкодили вікна у будинку, поміняли замки на вхідних дверях. Перед початком 2023 року вони викрали у нього гроші та банківську картку. 2 тижня він не мав доступу до будинку АДРЕСА_1 , а потім він відкрив замок і зайшов до хати, де проживав 1 місяць. Працював на сезонній роботі в Буковелі, а коли повертався, то знову не зміг зайти до будинку; відкривав двері за допомогою відмички і так заходив до будинку. Так тривало цілий рік. пояснив, що у другому шлюбі перебуває з 2023 року. Ствердив, що він має доступ до будинку, однак там не проживає, оскільки будинок не опалюється. На даний час проживає у дружини у АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що з 9-ти років він разом із сім`єю (батьками та братом) проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1 . У 2017 році у них із батком стався конфлікт через іншу жінку позивача. У 2017 році він ще намагався повертатися додому, але через повторні конфлікти, не зміг залишитися у будинку.Через конфлікт, який відбувся із батьком, під час якого вони побилися, з 2018 року орендує квартиру у м. Чернівці, де проживає по даний час. Будинок по АДРЕСА_1 - це батьківський будинок, в який були затрачені сили, кошти і праця їх сім`ї. Зазначив, що позивач має іншу жінку, а звинувачував матір у зраді. Відповідач зазначає, що чинити перешкоди у користуванні житловим будинком не може, оскільки у даному житловому будинку тривалий час не проживає, ключів від нього не має. Відповідач бажає і надалі проживати у даному будинку, однак через постійні конфлікти з батьком немає можливості там проживати.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що до 2017 року, разом із сім`єю (батьками та братом) проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1 . У 2016-2017 р.р. почались сварки із позивачем через те, що у нього появилася інша жінка. У 2017 році відповідач був вимушений піти проживати у зяті, оскільки батько (позивач) його разом із його дружиною та маленькою дитиною вигнав із будинку. Вони пішли проживати до дружини батьків. Замки у будинку по АДРЕСА_1 були поміняні і відповідач був змушений через вікно забирати свої та дитячі речі, які там залишилися. На даний час він проживає у АДРЕСА_5 (у зятях). У нього є власна квартира у АДРЕСА_1 , однак в даній квартирі ще неможливо проживати, оскільки там йде ремонт. Відповідач ствердив, що то позивач (його батько) чинить перешкоди у проживанні у будинку по АДРЕСА_1 , як йому так і його брату з матір"ю. Відповідач бажає і надалі проживати у житловому будинку по АДРЕСА_1 , зі згоди своєї матері.

Представник відповідача ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - адвокат Гедзик В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Зазначив, що відповідачі не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 через те, що їх батько (позивач) створив такі умови, що сини не можуть там жити. Відповідачі бажають жити у житловому будинку АДРЕСА_1 . Крім того, даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя (батьків відповідачів). Позивач не виділив в натурі, не поділив будинок, а вимагає усунути перешкоди в користуванні будинком, в цілому.

До суду представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Гедзик В.М. подано клопотання про врахування позиції третьої особи, в якому зазначено, що рішенням суду від 17.10.2023, яке на даний час набрало законної сили, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_3 визнано право власності на частину житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач не є єдиним власником спірного будинку, оскільки його співвласником є третя особа. Отже, ОСОБА_3 належить частка такого будинку, а тому вирішення питання про визнання її синів, які в ньому зареєстровані, такими, що втратили право на його користування, може вплинути на її права як рівноправного співвласника зазначеного будинку. За доводами ОСОБА_3 , відповідачі проживали в їх будинку як члени сім`ї (сини) і мали та надалі мають намір і необхідність там проживати. Однак, у силу конфлікту з батьком, який вселив до цього будинку свою співмешканку, відповідачі були змушені залишити його. Зараз, враховуючи те, що за ОСОБА_3 визнано право власності на половину будинку, вона категорично заперечує проти визнання їх такими, що втратили право на користування даним житлом. Більше того, ОСОБА_5 не має власного житла та змушений орендувати квартиру у м. Чернівці, на підтвердження чого надано копію договору оренди. Позивач проживає за іншою адресою, у спірному будинку не живе, комунальні послуги не сплачує. Отже, його права жодним чином не порушуються.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність.

Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно копії свідоцтва № 231 від 06.04.2000 про право власності на житловий будинок, виданого Кунисівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення Кунисівської с/ради від 19 липня 1991 р. № 54 та актів здачі будинку в експлуатацію, посвідчених Кунисівською с/радою 28.03.2000 р. за № 19, в цілому житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; в цілому складається з одного житлового будинку та господарських будівель. Даний житловий будинок зареєстрований в Коломийському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 в цілому та записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстровим №187 від 06 квітня 2000 року.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 були подружжям, шлюб між ними було зареєстровано 30 липня 1988 року Чернелицькою селищною радою Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 12. Шлюб між ними було розірвано рішенням Городенківським районним судом Івано-Франківської області від 21 грудня 2022 року по справі № 342/537/22 (провадження № 2/342/388/2022), що набрало законної сили 23.01.2023.

Як слідує із копії довідки № 52, виданої 21.04.2023 Кунисівським старостинським округом Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, за адресою с. Кунисівці вул. Миру, 32 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копією акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб № 34 від 20.03.2023, складеного комісією у складі старости с.Кунисівці ОСОБА_6 , діловода ОСОБА_7 , депутата сільської ради Жибчин Р.І. доводиться, що проведено обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб та встановлено, що житловий будинок знаходиться в задовільному стані; у житловому будинку згідно з реєстраційною карткою або будинковою книгою, зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлений факт фактичного місця проживання наступних осіб - 2) ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зі слів ОСОБА_1 2) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син, не проживає більше 10 років; 3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син, не проживає 6 років. Акт підписано членами комісії та двома свідками - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на даний час за місцем реєстрації не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що слідує із копії довідки № 38, виданої 20.03.2023 Кунисівським старостинським округом Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області.

Чернелицька селищна рада Коломийського району Івано-Франківської області на заяву ОСОБА_1 від 21.03.2023, листом-відповіддю № 377 від 03.04.2023, повідомила, що частиною шостою статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» передбачено, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної частиною третьою, статті 22 вказаного Закону. Для задоволення заяви ОСОБА_1 необхідно виконати вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2023 року по справі № 342/611/23 (провадження № 2/342/360/2023), що набрало законної сили 17.11.2023, визнано житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді № 47404 від 26.04.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої судом у порядку, визначеному ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді № 47439 від 26.04.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої судом у порядку, визначеному ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_9 , житель с.Кунисівці, в судовому засіданні суду показав, що є він є сусідом позивача, проживає через 10 будинків від нього. Пояснив, що старшого сина позивача не бачив і не пам`ятає, а про молодшого сина дізнався на його весіллі, він живе у своєї дружини. Чи пошкоджували сини ОСОБА_1 житловим будинком свідок не бачив, але чув, що розбили. Пояснив, що відповідач ОСОБА_12 із дружиною проживали по АДРЕСА_1 близько одного - два роки. Зі слів сусідів йому відомо, що відповідачі на даний час не проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Коли він (свідок) час від часу приходив до позивача на свята (день ангела, день народження), то його синів не бачив.

Свідок ОСОБА_10 , житель с.Кунисівці, в судовому засіданні суду показав, що є він є сусідом позивача. Ствердив, що старший син ОСОБА_13 близько 10 років не проживає у будинку по АДРЕСА_1 . Молодший син ОСОБА_14 - ОСОБА_15 до весілля (до 2015 року) жив з батьком по АДРЕСА_1 . Однак, після весілля, через півроку, разом із дружиною та дитиною перейшов жити до батьків дружини, і з того часу відповідач ОСОБА_12 з сім`єю там проживає. Інколи сини позивача приїжджають до будинку, беруть речі та їдуть. Свідок пояснив, що відповідачі не проживають у будинку по АДРЕСА_1 через конфлікти з батьком. Свідок відвідував господарство позивача по святах. ОСОБА_16 має другу дружину близько 2 років. Ствердив, що до 2022 року позивач проживав у даному будинку, а потім з листопада 2022 року, перейшов проживати до другої дружини, оскільки в будинку по АДРЕСА_1 не було як жити - вікна розбили, батарей не було, котла немає. Із листопада 2022 року по осінь 2023 року позивач приходив до будинку по АДРЕСА_1 обробляв господарство та й по сьогоднішній день приходить до будинку.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до цієї норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Дійсну сутність позовних вимог суд має оцінити, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком по адресі АДРЕСА_1 . Метою позову вказав намір отримати пільги від держави для оплати комунальних послуг.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2023 року по справі № 342/611/23 (провадження № 2/342/360/2023), що набрало законної сили 17.11.2023, у порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 право власності на частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

У даному житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані діти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (відповідачі).

Підстава реєстрації місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (відповідачів) у судовому порядку не оспорювалася та вважається, що вони набули права користування житлом на законних підставах.

Співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача) категорично заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право на користування даним житлом.

Суд дійшов висновку, що позивач не довів факту непроживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , протягом строку, передбаченого частиною другою статті 405 ЖК України, з неповажних причин. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі не проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , через конфлікти та неприязні стосунки з батьком. Поведінка відповідачів свідчить про їх бажання і надалі проживати у батьківському будинку. Свідки в судовому засіданні ствердили, що відповідачі тривалий час не проживають за вищевказаною адресою, однак час від часу приїжджають до даного житлового будинку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , яка є співвласницею будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 бажає щоб її сини - відповідачі про справі проживали у даному житловому будинку.

Акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб № 34 від 20.03.2023, складений комісією у складі старости с.Кунисівці ОСОБА_6 , діловода ОСОБА_7 , депутата сільської ради Жибчин Р.І., суд не вважає належним та допустимим доказом добровільної тривалої відсутності відповідачів за місцем реєстрації, так як відомості, на підставі яких викладені в ньому обставини були встановлені зі слів позивача ОСОБА_1 .

Довідку № 38 від 20.03.2023, видану Кунисівським старостинським округом Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, суд відхиляє як доказ, оскільки з цього документу неможливо встановити період часу, протягом якого відповідачі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживають за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , та що такий проміжок часу становить понад один рік, після спливу якого відповідачі втрачають право на користування цим житлом у разі їх відсутності без поважних причин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи позивача про те, що відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є його власністю, чим порушує його права як власника, зокрема щодо оформлення субсидії, підтверджують лише наявність неприязних стосунків між сторонами та не вказують саме на поведінку відповідачів, що є основним питанням в оцінці створення перешкод у користуванні житлом у цій справі.

Крім того, позивачем не доведено належними та допуститими доказами та під час розгляду справи в суді не знайшло підтвердження те, що відповідачам на праві власності належить інше нерухоме майно чи житло, придатне для проживання, оскільки: 1) відповідач ОСОБА_5 проживає в орендованій квартирі в м. Чернівці (копія договору оренди від 26.10.2020); 2) відповідач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_5 у будинку своєї тещі.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 Житлового кодексу України (назва Кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX; далі - ЖК України) вимог, що висуваються до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження № 14-64цс20.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 24 листопада 1986 року у справі Gillow v. the U.K. ), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі Larkos v. Cyprus).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність у демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.

У спірних правовідносинах права позивача, як співвласника будинковолодіння, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Має існувати розумне співвідношення(пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуютьсядля її досягнення.

Неможливість для співвласника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Вирішуючи спір, суд повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених у позові, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом втрати особою права користування ним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки, в задоволенні позову відмовлено повність, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 29, 310, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом втрати особою права користування ним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , адреса АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складене 13.03.2024.

Суддя: Федів Л. М.