КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/509/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024року місто Київ

справа №761/10665/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., повний текст рішення складено 04 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання договору укладеним та визнання майнових прав,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати укладеним основний договір 30 червня 2015 року між ним та ТОВ «ВКФ Фарби України»;

визнати за ним майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,17 кв.м.

Позов мотивований тим, що 11 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ВКФ Фарби України» був укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались у майбутньому в строк до 30 червня 2015 року укласти основний договір купівлі-продажу квартири загальною площею 41,17 кв.м, на 2 поверсі, квартира АДРЕСА_1 .

Вказував, що на виконання умов попереднього договору він сплатив 97% забезпечувальної суми, а саме: 364 897,47 грн.

Зазначав, що відповідач порушив умови договору та відповідно не було укладено основний договір.

Посилався на те, що неукладення основного договору позбавляє його можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просивскасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог посилався на те, щопозивач виконав сплату забезпечувальної суми відповідно до погоджених строків, що відображені у п.2.3.1 попереднього договору та станом на 15липня 2017 року ОСОБА_1 виконав покладений на нього обов'язок стосовно оплати 97% забезпечувальної суми.

Вказував, що залишок 3% забезпечувальної суми, що становить 11980,47 грн. буде повністю сплачена позивачем на рахунок відповідача в день укладення основного договору, як це визначено умовами попереднього договору.

Зазначав, що саме відсутність правоуставчих документів на об`єкт нерухомості у відповідача виключала можливість укладення основного договору з позивачем у строк до 30 червня 2015 року.

Вважає, що саме відповідачем по справі порушено умови попереднього договору, що стали підставою для неможливості укладення основного договору, в строк визначений в п.1.2 попереднього договору.

Посилався на те, що позиція суду першої інстанції стосовно припинення дії попереднього договору є хибною та такою, що суперечить умовам попереднього договору, оскільки аналізуючи умови попереднього договору можна зробити висновок, що правовідносини між позивачем та відповідачем закінчаться у момент укладення між ними основного договору та подальше набуття позивачем права власності на квартиру, характеристики, якої визначені умовами попереднього договору.

Вказував, що в силу того, що за умовами попереднього договору відповідач зобов`язався передати позивачу після укладення основного договору окрему квартиру, характеристики якої прямо визначені в попередньому договорі. А відтак, позивач після укладення основного договору набуває майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,17 кв.м.

23 листопада 2023 року від відповідача ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 листопада 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 був укладений попередній договір, відповідно до п.1.1 якого сторони зобов`язувались в строки встановлені даним попереднім договором укласти в майбутньому договір купівлі-продажу відповідно до якого ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язується передати однокімнатну квартиру на другому поверсі загальною площею 41,17 кв.м, житловою площею 18,45 кв.м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_3 .

Згідно з пунктом 2.1 вказаного попереднього договору 100% ціна об`єкта (сума основного договору) разом з ПДВ становитиме 376 877,94 грн.

Підпунктом 2.3.1. п.2.1. попереднього договору визначено, що ОСОБА_1 зобов`язується сплатити забезпечувальну суму ТОВ «ВКФ Фарби України», що складає 98,51% - (28,0898 м.кв) - 250000 грн., в тому числі ПДВ (20%) 41666,67 грн. за вартістю 1 м.кв. 8 900 грн. не пізніше 11 листопада 2014 року; 28,49% - (11,8451 м.кв) - 114897,47 грн., в тому числі ПДВ (20%) 19149,58 грн. останній платіж не пізніше 15 квітня 2017 року; 3% (1,2351), що становить 11980,47 грн., в тому числі ПДВ (20%) 1996,75 грн., буде повністю сплачена ОСОБА_1 ТОВ «ВКФ Фарби України» в день укладення основного договору.

В позовній заяві зазначено, що позивач сплатив 97% вартості квартири.

Судом першої інстанції з копій квитанцій, наданих позивачем, встановлено, що ОСОБА_1 сплатив загальну суму 360897,47 грн., що становить 95,76%.

У п.2.5. попереднього договору сторони погодили, що документом, який підтверджує проведення розрахунків за цим договором між сторонами, є документи надані банківською установою (банківські виписки) щодо операцій з коштами на рахунку відповідача та щодо зарахування коштів на рахунок позивача.

Згідно з пунктом 4.2. вищевказаного договору сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі сплати відповідачем повної суми коштів, що передбачена підпунктом 2.3.1 пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору на банківський рахунок позивача у належному порядку.

Відповідно до пункту 4.7. попереднього договору сторони встановили, що укладення та оформлення основного договору, можливе лише в тому випадку, якщо сума коштів, визначена підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, буде повністю сплачена відповідачем на рахунок позивача, до моменту вказаного укладення та оформлення основного договору.

Пунктом 5.4. попереднього договору визначено, що у разі невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини ОСОБА_1 . При цьому сума, що була фактично сплачена ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» на виконання цього попереднього договору, повертається на банківський рахунок ОСОБА_1 , за винятком суми коштів у гривнях, що еквівалентна 5% від суми встановленої у підпункті 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, які залишають у розпорядженні ТОВ «ВКФ Фарби України» в якості неустойки. ТОВ «ВКФ Фарби України» повідомляє ОСОБА_1 про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу ОСОБА_1 , що вказана в цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення ОСОБА_1 . У такому разі сторони зобов`язані підписати та нотаріально посвідчити додатковий договір щодо розірвання даного попереднього договору. Вказане в даному пункті повернення коштів здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання та нотаріального посвідчення згаданого додаткового договору про розірвання цього попереднього договору. Витрати на оформлення, нотаріальне посвідчення (реєстрацію) такого договору про розірвання несе та сторона, з вини якої відбулося розірвання, втрати чинності або унеможливилось виконання попереднього договору.

Згідно з п.6.1 попереднього договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту укладення основного договору, або до моменту виконання зобов`язань за попереднім договором щодо штрафних санкцій відповідною стороною при розірванні попереднього договору.

22 лютого 2021 року ТОВ «ВКФ Фарби України» було направлено засобами поштового зв'язку повідомлення ОСОБА_1 про розірвання попереднього договору, зі змісту якого вбачається, що основний договір в строк до 30 червня 2015 року не укладено, отже зобов`язання сторін за попереднім договором є припиненими з 01 липня 2015 року, тому пропонує ОСОБА_1 узгодити дату, час та місце підписання додаткового договору щодо розірвання попереднього договору.

Відповіді на вищезазначене повідомлення матеріали справи не містять.

Представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції заперечив факт отримання позивачем зазначеного листа.

Однак суд не може прийняти до уваги пояснення представника відповідача щодо розірвання попереднього договору, оскільки у відповідності до положень ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання за попереднім договором припинились, так як між сторонами не було укладено Основного договору та жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Судом першої інстанції, із наданих сторонами доказів, вірно встановлено, що сторони не проявляли волевиявлення щодо укладення правочину (основного договору), істотних умов цього договору не погоджували.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання укладеним основного договору 30 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ Фарби України», у зв'язку з неналежним способом захисту.

При цьому, укладення основного договору за умови неотримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів, визначених п.1.2. попереднього договору та не введення будинку в експлуатацію не є можливим.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,17 кв.м, виходячи з наступного.

За змістом ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст.656 ЦК України, зокрема визначено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Пунктом 6.6. попереднього договору визначено, що сторони свідчать, що даний попередній договір має силу попереднього договору відповідно до ст.635 ЦК України.

Із наведених вище норм матеріального права випливає, що законом встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу.

Зі змісту попереднього договору встановлено, що сторонами засвідчено про те, що укладений між ними договір має силу попереднього договору відповідно до ст.635 ЦК України.

Попередній договір не заміняє собою основний договір, а виконання його умов є лише передумовою укладення основного договору.

Умови попереднього договору не передбачають набуття ОСОБА_1 майнових прав на нерухоме майно внаслідок сплати ним забезпечувальної суми, визначеної пп.2.3.1. п.2.3. попереднього договору.

Закон не містить такого правового наслідку невиконання попереднього договору, як визнання права власності на майно, яке мало бути придбане у майбутньому за наслідком укладення основного договору купівлі-продажу. Подібних застережень не містить і укладений між сторонами попередній договір. Наведене унеможливлює застосування такого наслідку невиконання попереднього договору, як визнання за позивачем майнових прав.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду по справах №522/970/18 від 03 червня 2021 року та №450/563/17 від 16 травня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в силу того, що за умовами попереднього договору відповідач зобов`язався передати позивачу після укладення основного договору окрему квартиру, характеристики якої прямо визначені в попередньому договорі, а відтак, позивач після укладення основного договору набуває майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,17 кв.м, колегія суддів відхиляє, оскільки будь-яких договорів, спрямованих на набуття майнових прав між сторонами укладено не було, а предметом укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ Фарби України» попереднього договору є укладення основного договору у визначений строк.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: