Справа № 307/3139/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Руслана Ростиславівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2023 року у складі судді Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - опікун ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Тячівської міської ради, Тячівської державної нотаріальної контори, державного реєстратора відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Довгуника Василя Михайловича про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину і права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та зобов`язання вчинення певних дій,-

в с т а н о в и в :

Опікун ОСОБА_3 від імені позивача ОСОБА_2 , який страждає на психічне захворювання, звернулася до суду з позовом до суду із вказаним позовом.

Позовні обґрунтовує тим, що з часу народження позивач ОСОБА_2 проживав разом зі своїми батьками, матір`ю ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_5 у житловому будинку за АДРЕСА_1 , який був побудований у 1979 році та власником якого у погосподарській книзі було зазначено батька позивача ОСОБА_5 .

Одруженим позивач не був, оскільки у березні 1989 року був визнаний інвалідом 2-ї групи загального захворювання, а відтак відноситься до категорії спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 та після її смерті у даному будинку залишилися проживати позивач ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_5 і за ними, в силу їх стану здоров`я, вели догляд рідний брат позивача ОСОБА_6 зі своєю дружиною ОСОБА_3 , які проживають по сусідству в житловому будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_7 та після його смерті позивач сам залишився проживати у батьківському будинку. Оскільки позивач страждає на психічну хворобу з 1989 року та є інвалідом 2-ї групи та згідно висновку лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, то Тячівським УПСЗН, а в подальшому рішенням Тячівського районного суду, його опікуном визнано ОСОБА_3 , дружину брата позивача ОСОБА_6 .

Позивач проживав у батьківському будинку АДРЕСА_1 з 1977 року по 22 квітня 2019 року, з використанням наданих йому пільг здійснював платежі за спожиту електроенергією та спожитий газ, на його ім`я навіть було оформлено розрахункові книжки та надходили квитанції про оплату комунальних послуг.

22 квітня 2019 року позивача було знято з реєстрації місця проживання з будинку АДРЕСА_1 та оформлено реєстрацію місця проживання у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є рідний брат ОСОБА_6 , де обладнано для проживання позивача окрему кімнату, хоч постійно позивач ОСОБА_2 навідується до житлового будинку АДРЕСА_1 і постійно висловлює своє бажання проживати саме у цьому будинку, де народився і постійно проживав і власником якого фактично став одноособово, оскільки всі інші близькі родичі на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 проживали із своїми сім`ями кожний окремо у своїх будинках, заяв про прийняття спадщини за спадкодавцем ОСОБА_5 не подавали.

У лютому 2020 року племінник позивача ОСОБА_1 , який являється сином ОСОБА_9 , молодшого брата позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийшов до будинку АДРЕСА_1 , що належав батькам позивача, та встановив камери відео-нагляду і заявив, що він забороняє позивачеві навідуватися до житлового будинку, бо за життя його батько ОСОБА_9 у порядку спадкування оформив за собою право власності на цей спадковий будинок та земельну ділянку, і в подальшому склав на нього заповіт, яким цей будинок та земельну ділянку заповів йому.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником 1/1 житлового будинку за АДРЕСА_1 , загальною площею 77,9 кв.м., житловою площею 36,3 кв.м., разом із надвірними спорудами, дійсно значиться ОСОБА_9 , підставою виникнення права власності є Свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 3-1753, видане 11 вересня 2015 року державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчаком Т.А., яким і здійснено державну реєстрацію права власності, а також ОСОБА_9 значиться власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:003:0109, розташованої за АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), підставою виникнення права власності є Свідоцтво про право власності, серія та номер: 46609994, видане 30 жовтня 2015 року, яке видав 30 жовтня 2015 року державний реєстратор Тячівського районного управління юстиції Пацкан Василь Степанович, яким і здійснено цю реєстрацію.

Як на підставу позовних вимог посилається на ст. ст. 203, 377, 1225, 1268, 1269, 1270, 1273 ЦК України та ті обставини, що у матеріалах спадкової справи міститься заява позивача ОСОБА_10 від 07 вересня 2015 року про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_9 , яка є нікчемною, вчинена через 10 років після смерті спадкодавця, а не на протязі 6 місяців після відкриття спадщини, як цього вимагає закон, та така заява підписана позивачем, який є недієздатним внаслідок психічного захворювання, і у ній відсутній підпис опікуна позивача ОСОБА_3 , як цього вимагає ч. 2 ст. 1273 ЦК України.

За вказаних обставин позивач просив суд :

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 вересня 2015 року, видане державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчаком Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-1753, відповідно до якого ОСОБА_9 являється спадкоємцем цілої частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Пацкан В.С., яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 0,25 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення : для будівництва та обслуговування житлових будинків , господарських будівель і споруд.

- визнати у порядку спадкування за ОСОБА_2 , в 1/1, право власності на нерухоме майно-житловий будинок АДРЕСА_1 , загально площею 77,9 кв.м., житловою площею 36,3 кв. м., з надвірними спорудами та у порядку, передбаченому ст.120 ЗК України та ст. 355 ЦК України право власності на земельну ділянку площею 0,25 га., що за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків , господарських будівель і споруд.

- зобов`язати державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єктів нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 Поле загально площею 77,9 кв.м., житловою площею 36,3 кв. м., з надвірними спорудами, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 44 та земельної ділянки площею 0,25 га., за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, реєстраційний номер об`єкта нерухомості :44. провести державну реєстрацію змін щодо власника ОСОБА_2 та підставу набуття права власності.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2023 року заявлений позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник опікун ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Руслана Ростиславівна, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, як такого, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків, що заява позивача ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини від 07 вересня 2015 року є нікчемною, та не враховано, що позивача визнано недієздатним лише рішенням суду від 30.05.2022 року; судом першої інстанції безпідставно скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Пацкан В.С., яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 0,25 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, оскільки вказана земельна ділянка не була отримана у спадщину батьком відповідача ОСОБА_6 , а є набутою у відповідності до ст. 118 ЗК України, тобто в порядку безоплатної передачі громадянину земельної ділянки; судом не враховано, що позивач після смерті батька знав про відкриття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2015 року, що стверджено його заявою від 07.09. 2015 року, проте до суду за захистом своїх прав звернувся лише 16.08.2022 року, тобто після спливу встановлених законом строків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник позивача адвокат Кустрьо М.М. в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання апелянт, його представник не з`явилися. Про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник апелянта адвокат Казанцева Р.Р. надіслала суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися. Про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності вказаних осіб.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 28 вересня 1971 року позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьком є ОСОБА_5 , а мати ОСОБА_4 .

Мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а батько позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджено копіями свідоцтв про їх смерть серія НОМЕР_2 від 09 жовтня 2018 та серія НОМЕР_3 від 25 жовтня2004 року

Починаючи з 11 червня 1976 року ОСОБА_2 перебуває на Д/обліку у лікаря-психіатра з діагнозом параноїдна шизофренія, безперервний перебіг з вираженим апато-абулічним типом дефекту F20.0, неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у Берегівській обласній психіатричній лікарні та у Вільшанській обласній психіатричній лікарні, про цей факт жоден із сторін не заперечив.

Відповідно до довідки № 016193, виданої 04 травня 1989 року лікарсько-трудовою експертною комісією Закарпатської обласної психіатричної лікарні м. Ужгород, ОСОБА_2 04 травня 1989 року визнаний непрацездатним інвалідом другої групи безстроково.

Згідно посвідчення серія НОМЕР_4 ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності другої групи.

Рішенням Тячівського районного суду від 30 травня 2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , визнано недієздатним та призначеному йому опікуна ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_2 з 15 грудня 1977 року по 22 квітня 2019 року проживав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою Тячівської міської об`єднаної територіальної громади с. Руське Поле №153/02-341 від 20 лютого 2020 року.

Відповідно до довідки Тячівської міської об`єднаної територіальної громади с. Руське Поле №317/02-341 від 19 лютого 2020 року, згідно по-господарської книги 1986-190 років, книги № 4, № об. 534/1, домоволодіння по АДРЕСА_1 , було зареєстровано за батьком позивача ОСОБА_5 , 1925 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та який був мешканцем АДРЕСА_1 , та з яким до його смерті проживав його син ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № 325 від 12 червня 1991 року, житловий будинок в АДРЕСА_1 , належав батькам позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по частині кожному.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа даного житлового будинку становить 77,90 м.кв., з яких житлова площа складає 36,30 м.кв..

Відповідно до заяви про відмову від прийняття спадщини від 07 вересня 2015 року позивач ОСОБА_2 , 1956 року народження, повідомив, що усвідомлюючи значення своїх дій, без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_5 на користь брата ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . На вказаній заяві міститься підпис ОСОБА_2 та 07 вересня 2015 року ця заява посвідчена ОСОБА_11 , секретарем виконавчого комітету Руськополівської сільської ради народних депутатів Закарпатської області та зареєстрована у реєстрі № 79.

11 вересня 2015 року державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчаком Т.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 вересня 2015 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 3-1753, відповідно до якого ОСОБА_9 являється спадкоємцем цілої частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно проведено 11 вересня 2015 року державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на житловий будинок, загальною площею 77,9 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 46609994 від 30 жовтня 2015 року, виданим державним реєстратором реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області Пацканом В.С., за ОСОБА_9 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0, 2500 га, кадастровий номер :04:003:0109, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно проведено запис - № 11823429 від 29 жовтня 2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на земельну ділянку, площею 0, 2500 га, кадастровий номер :04:003:0109, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 44.

Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ст. 1223 ЦК України).

Частиною першою ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст. 1268 ЦК України)

Згідно із ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 та 2 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 цього Кодексу встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі по тексту Постанова Пленуму) іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Матеріалами справи доведено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , належав батькам позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по частині кожному.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_4 , в даному будинку були зареєстрованими та залишились проживати позивач ОСОБА_2 , який з 1989 року є інвалідом другої групи, та його батько (чоловік померлої) ОСОБА_5 , які є такими, що прийняли спадщину відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР, який був чинним на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 , оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

Позивач ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 свого батька - ОСОБА_5 у вказаному будинку продовжував проживати та був зареєстрований до 22.04. 2019 року. Позивач ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк не відмовився від прийняття спадщини і є таким, що прийняв спадщину за померлим батьком.

Заява про відмову від прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_12 на користь брата ОСОБА_9 , яка посвідчена ОСОБА_11 , секретарем виконавчого комітету Руськополівської сільської ради народних депутатів Закарпатської області та зареєстрована у реєстрі № 79, позивачем подана 07 вересня 2015 року, тобто після спливу більше 10 років з моменту відкриття спадщини.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив, що дана відмова відбулася поза межами шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини за померлим ОСОБА_5 , що не відповідає положенням ст. 1273 ЦК України, і тому не тягне за собою будь яких юридично значимих правових наслідків.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2015 року, яке видане державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчаком Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-1753, відповідно до якого ОСОБА_9 являється спадкоємцем цілої частини житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також позовної вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року, яке видане державним реєстратором реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції Пацкан В.С., яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 0,25 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, яка є похідною від вище вказаної вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано заяву позивача ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини від 07 вересня 2015 року є безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, така подана поза межами встановленого законом строку.

Не заслуговують на увагу також посилання в апеляційній скарзі про те, що позивача визнано недієздатним лише рішенням суду від 30.05.2022 року, позаяк підставами позову, як вбачається зі змісту позовної заяви, є те, що позивач, проживаючи у спадковому будинку, прийняв спадщину за померлими у 1999 році та 2004 році батьками, а визнання його в послідуючому - у 2022 році недієздатним, не має значення на момент виникнення спірних правовідносин.

Необґрунтованими є посилання в апеляції, що судом першої інстанції безпідставно скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року - земельну ділянку площею 0,25 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, оскільки право власності на дану земельну ділянку набуто саме у зв`язку з оформленням права власності на будинок за вказаною адресою на підставі оспорюваного свідоцтва про свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2015 року.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки матеріалами справи доведено, що позивач з 1977 року по 22.04.2019 року був зареєстрований та проживав у спадковому будинку АДРЕСА_1 . Позивач страждає на психічну хворобу з 1989 року та є інвалідом 2-ї групи. У лютому 2020 року відповідач ОСОБА_1 заборонив позивачу навідуватися до даного житлового будинку та повідомив, що за життя його батько ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , у порядку спадкування оформив за собою право власності на цей спадковий будинок та земельну ділянку, і в подальшому склав на нього заповіт, яким цей будинок та земельну ділянку заповів йому, що свідчить про те, що про порушення своїх спадкових прав позивач довідався саме у лютому 2020 року, після чого у серпні 2022 року звернувся до суду із відповідним позовом.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2015 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року по суті є правильним, і підстав для його скасування не має.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання у порядку спадкування за позивачем ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно-житловий будинок АДРЕСА_1 , з надвірними спорудами та у порядку, передбаченому ст.120 ЗК України та ст. 355 ЦК України на земельну ділянку площею 0,25 га. за даною адресою, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, а також про зобов`язання державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єктів нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, та вказаної земельної ділянки провести державну реєстрацію змін щодо власника ОСОБА_2 та підставу набуття права власності, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У ст.4 ЦПК України у визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

З урахуванням положень ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_2 , є єдиним спадкоємцем за померлими батьками, який прийняв за ними спадщину. На житловий будинок в АДРЕСА_1 , який є спадковим майном, наявні правовстановлюючі документи свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно № 325 від 12 червня 1991 року.

Позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець за померлими батьками, який прийняв спадщину, не звертався до нотаріуса для оформлення права на спадщину, відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину відсутня та відсутні об`єктивні перешкоди позивачу у здійсненні ним своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

З врахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи правові підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у судовому порядку відсутні, а позовні вимоги в цій частині є передчасними. Право на земельну ділянку в АДРЕСА_1 у даному випадку також не може бути набутим у судовому порядку, а може бути набутим позивачем у порядку встановленому ЗК України, тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Передчасними і необґрунтованими є також вимоги позивача про зобов`язання державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію змін щодо власника ОСОБА_2 та підставу набуття права власності, оскільки на момент звернення до суду жодного спору позивача з державним реєстратором не існує, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно, змін щодо власника нерухомого майна здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд першої інстанції в цій частині не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального і процесуального права, та дійшов помилкових висновків про задоволення даних вимог, а тому рішення суду в даній частині, відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вищевказаних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382,384 ЦПК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Руслана Ростиславівна, задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2023 року в частині визнання у порядку спадкування за ОСОБА_2 , права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га., що за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, та зобов`язанння державного реєстратора речових прав на нерухоме майно у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єктів нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 Поле загально площею 77,9 кв.м., житловою площею 36,3 кв. м., з надвірними спорудами, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 44 та земельної ділянки площею 0,25 га., за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :04:003:0109, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 44. провести державну реєстрацію змін щодо власника ОСОБА_2 та підставу набуття права власності - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у даних вимогах ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - опікун ОСОБА_3 , відмовити.

В решті рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2024 року .

Головуючий:

Судді: