Справа № 308/2478/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Ужгород

Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення (постійного догляду за своєю мамою), зацікавлена особа : ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення (постійного догляду за своєю мамою), зацікавлена особа: ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.02.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути.

Так, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху було вказано на те, що:

Звертаючись до суду із вказаною заявою, ОСОБА_1 просить: встановити факт постійного догляду заявником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за своєю мамою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка потребує постійного догляду.

За твердженням ОСОБА_1 , він здійснює постійний догляд за своєю мамою за місцем їх спільного фактичного проживання та реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого додає відповідні докази.

При цьому заявник стверджує, що встановлення факту здійснення ним постійного догляду за мамою має юридичне значення для нього як заявника, а саме: для юридичного визначення у судовому порядку факту постійного догляду за своєю мамою та забезпечення його практичної реалізації, зокрема супроводом мами, представлення її прав, інтересів тощо, а також з метою можливості офіційного підтвердження такого постійного догляду у випадках, визначених чинним законодавством України, а також має юридичне значення для моєї мами як зацікавленої особи, оскільки породжує виникнення особистих (майнових) прав та обов`язків, зокрема визначених законами України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про соціальний захист дітей війни», зокрема переважного права на лікування, щорічного медичного обстеження і диспансеризації, першочергового обслуговування в таких закладах, госпіталізації тощо, інших майнових прав, зокрема знижки на оплату за комунальні послуги тощо, та має за мету реалізацію гарантованих чинним законодавством прав і обов`язків.

Зазначаючи вказану мету, заявник не конкретизує в чому саме полягають обмеження його як сина, щодо супроводу (представниітва) мами. Ним не конкретизовано зазначену ним мету щодо можливості офіційного підтвердження такого постійного догляду у випадках, визначених чинним законодавством України, зокрема необхідності такого, та якими саме нормами законодавства це передбачено.

Щодо представлення прав матері заявника, її інтересів тощо, то законодавством передбачений інший порядок, надання права на представництво, зокрема наданням довіреностей. Так, відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Також, заявник не вказує яким саме чином, встановлення вказаного факту забезпечить зацікавленій особі його матері зазначені ним у соціальні права, як саме це пов`язано із виникненням у них особистих (майнових) прав. Не зазначає і про те, які саме її права на даний час порушені, та відновляться або які вона зможе реалізувати у разі встановлення такого факту.

Заявником необґрунтовано належним чином підстав звернення саме до суду із вказаною заявою. Натомість сам ОСОБА_1 , звертає увагу на те, що чинне законодавство передбачає встановлення догляду за особою виключно на професійній та непрофесійній основі з призначенням відповідної компенсації від держави. Натомість компенсацію від держави він не потребує та не оформляв, а здійснює постійний догляд і проявляє турботу та всіляку допомогу за своєю мамою як син, як свідома людина, громадянин. А тому, виходячи із зазначеного та враховуючи відсутність законодавчого регулювання підтвердження факту догляду дітей за батьками, він вимушений звернутись з даною заявою до Суду. Інших обставин заявником не наведено.

Окрім того, у заяві не зазначено та до неї не подані докази на підтвердження невизнання державними органами або установами обставин, зазначених у заяві про встановлення факту постійного догляду за особою, тобто ким такий факт не визнається.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху також вказано, що факт постійного надання соціальних послуг (догляду) інвалідам та хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, може бути встановлений структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад за місцем проживання/перебування осіб, яким надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі із дотриманням Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року № 859. Тобто, Законом визначено порядок встановлення факту постійного надання соціальних послуг (догляду) інвалідам та хворим, про встановлення якого просить заявник. У даному випадку встановлення факту догляду за особою не входить до повноважень суду. Останній має право звернутися до відповідних уповноважених органів з дотриманням вимог законодавства та у разі незгоди із прийнятим рішенням, оскаржити його в порядку адміністративного судочинства.

Для усунення вказаних в ухвалі від 13.02.2024 року недоліків, було надано строк, а саме п`ять днів з моменту отримання ухвали про залишення заяви без руху.

Ухвалу про залишення позовної заяви без руху направлено позивачу на зазначену нею адресу, однак згідно трекінгу поштових відправлень рекомендованого листа нею не отримано відправлення не вручено під час доставки.

Слід зазначити, з моменту звернення із вказаною позовною заявою до суду, минув триманий час, позивач не цікавиться стадією розгляду її справи, із жодними заявами до суду не зверталася, в тому числі і не повідомляла про зміну свого місця проживання/перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 43 ЦПК України чітко визначає права та обов`язки сторін по справі, а у ст. 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом із тим, ухвалу про залишення заяви без руху заявником ОСОБА_1 , отримано на електронну пошту (довідка про доставку електронного листа 14.02.2024), та поштовим зв`язком 24.02.2024 року (трекінг поштового відправлення).

Слід констатувати, що станом на 13.03.2024, недоліки на які вказано в ухвалі про залишення заяви без руху позивачем не усунуто, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

В свою чергу вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком держави.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При вирішенні питання про повернення позивачеві його заяви, судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Також, вважаю за необхідне повідомити позивача, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення (постійного догляду за своєю мамою), зацікавлена особа: ОСОБА_2 , - вважати неподаною і повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош