Справа № 216/1644/24
провадження 2-о/216/100/24
УХВАЛА

іменем України

11 березня 2024 року місто Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі Кузнецов Р.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою.

В обґрунтування заяви зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу, виявилось, що ОСОБА_2 є агресивною людиною, почав жорстко ставитися до заявника, має схильність до вживання алкоголю та психотропних речовин. Наразі подружжя мешкають за різними адресами, проте ОСОБА_2 систематично приходить до заявника та вчиняє фізичне та психологічне насильство, з приводу чого заявник неодноразово зверталася до поліції та, на жаль, всі методи виявились безрезультатними. З метою запобігання продовження чи повторного вчинення психологічного домашнього насильства заінтересованою особою, з метою недопущення настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник звернулася за захистом до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 .

Суддя, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має, зокрема, постраждала особа або її представник.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Так, згідно зі ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Відповідно до ст. 350-3 ЦПК України заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису.

Згідно зі ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Частиною другою ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Разом з цим, ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Частиною п`ятою ст. 194 КПК України передбачено, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

У частині шостій ст. 194 КПК України зазначено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

З наведеного слідує, що у разі порушення кримінального провадження пов`язаного з вчиненням домашнього насильства, питання про застосування до особи обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, розглядається разом з клопотанням про застосування до особи запобіжного заходу, поданого уповноваженою особою в межах досудового розслідування або судового розгляду кримінального провадження, в порядку, визначеному Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення, статусу у спірних правовідносинах відповідача та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 травня 2019 року у справі № 640/10525/16-ц (провадження № 14-593цс18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19), підстав для відступу від нього не вбачається.

Судом встановлено, що у провадженні Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження, відомості за яким 07.08.2023 внесені в ЄРДР за №0001569 за ознаками злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, де потерпілою є заявник ОСОБА_1 . Згідно з фабулою кримінального правопорушення: 07.08.2023 до поліції звернулась ОСОБА_1 із заявою, в якій зазначила, що її чоловік ОСОБА_2 систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, що виражається в висловлюванні нецензурною лайкою та в погрозах фізичною розправою.

Одночасно з цим, заявник ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вказаною заявою в порядку окремого провадження, лише 08 березня 2024 року, тобто після порушення кримінального провадження щодо особи-кривдника (07.08.2023).

Таким чином, аналізуючи вищевказані норми Закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що у даному випадку порядок застосування обмежувальних заходів, щодо особи-кривдника повинен визначатися Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України, відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки зверненню до суду із заявою про видачу обмежувального припису в порядку цивільного судочинства, передувало порушення кримінального провадження, пов`язаного з домашнім насильством відносно особи-кривдника, яке на час звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження, не закінчено.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису слід відмовити, роз`яснивши заявнику, що її вимоги підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства.

На підставі вищевикладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, ст. 260 ЦПК України, суддя-,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

Роз`яснити заявнику, що заявлені нею вимоги підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ