КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9137/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р, Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька Оксана Петрівна про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 29.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою Оксаною Петрівною.

Позов обгрунтований тим, що його матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років. Після смерті залишилася квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак було з`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 (за два дні до смерті) його матір подарувала вказану квартиру його зведеній сестрі - відповідачу ОСОБА_2 . Цей договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П.

Даний договір позивач вважає недійсним, оскільки мати, за його словами, була людиною похилого віку, хворіла рядом хронічних захворювань, постійно перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому на час складання договору дарування, що оспорюється, вона взагалі не розуміла значення своїх дій і не мала можливості керувати ними або була в цьому значно обмежено.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку та посвідчений 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П..

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що Висновком судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій на час підписання договору дарування від 29 серпня 2016 року.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно, в порушення вимог норм процесуального права взяв до уваги наданий стороною відповідача, як належний доказ Висновок фахівця №8 від 03.11.2019 року, оскільки за своїм змістом та характером побудови викладу, наведений Висновок є по суті рецензією на Висновок судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018р., яка була проведена за ухвалою суду. Тобто об`єктом дослідження у Висновку був саме Висновок судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року, а не ті матеріали (медична документація та матеріали цивільної справи), що досліджувалися під час проведення судової експертизи.

Вказував, що Інститут рецензування висновків судових експертів є інструментом внутрішньої процедури перевірки якості та обґрунтованості висновків, що подаються з метою отримання та підтвердження кваліфікації судового експерта. Тому вважає, що процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі.

Також вказував, що Порядок проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 року №775/5 не передбачає надання рецензії на висновок експерта на розгляд до суду чи інших учасників судового процесу. Рецензія має містити розгорнуту характеристику висновку щодо його відповідності вимогам нормативно-правових актів із питань судово-експертної діяльності та методикам проведення судових експертиз. І найголовніше - рецензування не проводиться з метою спростувати чи підтвердити висновок експертизи.

З огляду на викладене, апелянт вважає, що Висновок фахівця № 8 від 03.11.2019 року, який є науковою оцінкою, проведеною на замовлення сторони відповідача та не може свідчити про невідповідність вимогам закону Висновку судової експертизи.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що висновок судової експертизи відзначається очевидною неповнотою, оскільки не отримана медична карта амбулаторного хворого з Київської міської психоневрологічної лікарні №2.

Скаржник вказував, що з матеріалів справи вбачається (а.с. 39 том 2), що Київський міський Центр судово-психіатричної експертизи звернуся до суду з Клопотанням від 22.05.2018 року про надання додаткових матеріалів та серед іншого просив витребувати амбулаторну медичну карту ОСОБА_3 з Київської міської психоневрологічної лікарні №2. На зазначене клопотання суд витребував із медичних установ запитану експертами медичну документацію та серед іншого, отримав відповідь з Київської міської психоневрологічної лікарні №2, про те, що гр. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в їхньому закладі під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 36 Том 2). Тому відповідно, і не була надана амбулаторна медична карта, бо її не існує.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що діагноз встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду, оскільки Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації №100/о «Висновок судово-психіатричного експерта №___» не передбачає застосовування шифру діагнозу за МКХ-10 (п. 18, 19 Інструкції). Також скаржник зазначив, що встановлений експертами діагноз - Органічне ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10, шифр F07.9), відповідає Міжнародному класифікатору хвороб-10, де в списку коду (F07) Розлади особистості та поведінки внаслідок хвороби, ушкодження та дисфункції головного мозку зазначено код кваліфікації - (F07.9) Неуточнені органічні розлади особистості та поведінки, внаслідок захворювань, травм і дисфункції мозку - Психоорганічний синдром. Тому вважає зазначений висновок суду першої інстанції надуманий, необгрунтований та протирічить Міжнародній статистичній класифікації хвороб та проблем, пов`язаних зі здоров`ям -МКХ-10.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що твердження суду першої інстанції про, те що експертами не були отримані та не досліджувалися пояснення нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний правочин, яка могла би описати стан та поведінку підекспертної у період часу, коли укладався договір, не необгрунтованими, оскільки ні ЦПК України, ні Закон України «Про судову експертизу» не передбачає повноваження експерта отримувати пояснення учасника справи - третьої особи приватного нотаріуса. Зазначав, що отримувати пояснення учасника справи виключна компетенція суду, а не судового експерта.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що висновок колегіальної судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461 є неповним та відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України суд першої інстанції вважав, що даний висновок є недостатнім та недостовірним, оскільки при проведенні судово-психіатричної експертизи, експертом не досліджувалася медична карта амбулаторно хворої ОСОБА_3 з КМПНЛ № 2, не досліджувалися пояснення нотаріуса Маковецької О.П.. При проведенні експертизи, не було вжито усіх можливих заходів для отримання медичної карти амбулаторно хворого ОСОБА_3 з КМПНЛ № 2, в той час, як підекспертна відвідувала КМПНЛ № 2 і їй там надавалася амбулаторна психіатрична допомога. Зокрема, у відповіді КМПНЛ № 2 йшлося про те, що ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала. За таких обставин, не витребувано повних відомостей про перебування ОСОБА_3 не тільки під наглядом, але і про проведення їй будь-яких психіатричних оглядів та надання амбулаторної психіатричної допомоги в КМПНЛ № 2. Не з`ясовано питання про перебування ОСОБА_3 на наркологічному обліку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції також врахував, що 03.11.2019 року, фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 було складено висновок № 8, у якому він зазначив, що висновок судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно ОСОБА_3 складений з істотним порушенням нормативних та методичних вимог. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не отримана медична карта амбулаторного хворого з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, не перевірені дані щодо наркологічного обліку під експертної, не досліджувалися пояснення нотаріуса ОСОБА_5 стосовно психічного стану під експертної на період, що цікавить суд. Диференційна діагностика проведена неповно. Аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору. Діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 29.08.2016 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №818 (том 1, а.с. 91-92).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 01.09.2016 року (том 1, а.с. 11).

В подальшому, 11.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зварич О.І., після чого дізнався про наявність вищевказаного договору дарування, а відтак вважаючи даний договір недійсним, звернувся до суду із зазначеним позовом.

В матеріалах справи міститься виписка з медичної картки ОСОБА_3 з Київської міської клінічної лікарні № 1, в якій зазначено діагноз ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : цереброваскулярна хвороба з артеріальною гіпертензією. Транзиторна ішемічна атака (17.08.12) в правій СМА з минущим лівобічним легким геміпарезом на фоні дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ст. з цефалгічним, вестибулярним синдромами (а.с. 33 том 1).

Відповідно до довідки Київської міської клінічної лікарні № 12 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні двічі (а.с. 34 том 1):

1) у хірургічному відділенні № 1 з 28.07.2010 року по 10.08.2010 року (медична картка № 10899). Діагноз: гострий тромбофлебіт поверхневих вен правого стегна;

2) у неврологічному відділені - з 03.06.2015 року по 09.06.2015 року. Діагноз: залишкові явища перенесеного ГПМК за типом ішемії (2014 року) в правому каротидному басейні з лівобічним геміпарезом. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ змішаного генезу з псевдобульбарним, екстрапірамідним, вестибулоатактичним синдромами, правобічною пірамідною сипмтоматикою. Церебральний атеросклероз. Артеріальна гіпертензія. Цукровий діабет, тип ІІ. Діабетична полінейропатія.

Під час допиту в судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 були отримані покази щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , які не є однаковими (а.с. 184-191 том 1).

Із даних отриманих з медичних закладів вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні, в тому числі з приводу психічного стану.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2017 року було призначено у цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання як: чи розуміла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повною мірою значення своїх дій та чи могла керувати ними станом на 29 серпня 2016 року, чи не була вона обмежена в цей час в можливості розуміти значення своїх дій та здатності керувати ними внаслідок її похилого віку та стану здоров`я? Проведення експертизи було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівськ, 103-А). (а.с. 205-206 том 1).

В результаті проведення зазначеної експертизи, на адресу суду було спрямовано висновок № 461 від 13.07.2018 року, відповідно до якого комісія експертів «Київського міського центру судово-психіатричної експертизи» встановила, що у період часу, до якого відноситься укладання договору дарування квартири - 29.08.2016 року - ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10, шифр F 07.9), за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с.2-17 том 2).

В подальшому, на підставі запиту адвоката Стоян М.М. від 15.10.2019 року № 11, фахівцю у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 було доручено провести наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461 і надати письмовий висновок, у якому відповісти на питання: чи дотримані нормативні та методичні вимоги при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно ОСОБА_3 .?

В матеріалах справи міститься висновок фахівця № 8 від 03 листопада 2019 року складений та підписаний ФОП ОСОБА_4 , відповідно до якого, висновок судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно ОСОБА_3 складений з істотним порушенням нормативних та методичних вимог. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не отримана медична карта амбулаторного хворого з Київського міської психоневрологічної лікарні № 2 , не перевірені дані щодо наркологічного обліку підекспертної, не досліджувались пояснення нотаріуса Маковецької О.П, стосовно психічного стану підекспертної на період, що цікавить суд. Диференційна діагностика проведена неповно. Аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору. Діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду (а.с. 97-101 том 2).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20).

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження N 61-7835сво19) зазначено, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дав невірну оцінкам доказам, дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи підтверджено, а саме висновком судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 61, що під час вчинення ОСОБА_3 оспорюваного правочину, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судово-психіатрична експертиза була проведена на основі всіх письмових доказів, що містились в матеріалах справи, а також відповідно до вимог ЦПК України сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та повідомив експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем заявлялось клопотання про необхідності проведення повторної чи комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до уваги висновок фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 від 03.11.2019 року стосовно проведення наукової оцінки висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 13.07.2018 року № 461, з огляду на наступне.

Інститут рецензування висновків судових експертів є інструментом внутрішньої процедури перевірки якості та обґрунтованості висновків, що подаються з метою отримання та підтвердження кваліфікації судового експерта. Процедура зазначеного рецензування чітко регламентована підзаконним актом, а саме Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 № 775/5

Метою рецензування висновків судових експертів згідно з пунктом 2 розділу І Порядку № 775/5 є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків.

Отже, процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі. Порядок не передбачає надання рецензії на висновок експерта на розгляд суду чи інших учасників судового процесу.

Пункт 9 розділу ІІ Порядку № 775/5 встановлює, що за результатами рецензування рецензентом надаються рекомендації щодо удосконалення роботи експерта та підвищення рівня його професійних знань.

Крім того, судовий експерт є єдиним учасником процесу, який несе кримінальну відповідальність за дачу свого висновку та інші види юридичної відповідальності, має відповідні права та обов`язки встановлені процесуальним законодавством та Законом України «Про судову експертизу».

Особа, що складає рецензії за власною ініціативою або на замовлення сторін судового процесу (позивача, відповідача, представники позивача чи відповідача, третьої особи) не несе жодної відповідальності за свої міркування з приводу оцінки висновку експерта, його правильності та обґрунтованості.

Рецензент, не є учасником процесу, тому не може бути викликаний в суд для надання пояснень. Не може бути також залучений як спеціаліст, оскільки відповідно до статей 74 ЦПК України, спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що як вказано у самому висновку фахівця - експерта ОСОБА_4 він є науковою оцінкою на предмет дотримання нормативних та методичних вимог при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 13.07.2018 року № 461 відносно ОСОБА_3 .

Навіть надаючи наукову оцінку експерт ОСОБА_4. не зазначив про порушення експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи конкретного пункту конкретного нормативно-правового акта, а лише посилався на істотне порушеннями нормативних та методичних вимог, неповний обсяг дослідження, відсутність аргументації.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зазначений висновок експерта ОСОБА_4 не може бути віднесений до письмових доказів (висновків спеціалістів).

Висновки суду першої інстанції, як підстава для відмови у задоволенні позову про те, що станом 29.08.2016 року дарувальника ОСОБА_3 не було визнано недієздатною, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц.

Як вже встановлено судом у справі була призначена судово-психіатрична експертиза, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 461 від 13.07.2018 року комісія експертів встановила, що у період часу, до якого відноситься укладання договору дарування квартири - 29.08.2016 року - ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10, шифр F 07.9), за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Також суд апеляційної інстанції враховує наявну медичну документацію з якої вбачається, що померла мала психічні розлади.

Суд апеляційної інстанції вважає, що проведена судово-психіатрична експертиза від 13.07.2018 року є належним та допустимим доказом, що підтверджує психічний стан ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме те, що ОСОБА_3 при посвідченні оспорюваного договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновки суду першої інстанції про те, що при проведенні експертизи, не було вжито усіх можливих заходів для отримання медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 з КМПНЛ № 2, в той час, як підекспертна відвідувала КМПНЛ № 2 і їй там надавалася амбулаторна психіатрична допомога, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки як вбачається з матеріалів справи Київський міський Центр судово-психіатричної експертизи звернувся до суд з клопотанням від 22.05.2018 року про надання додаткових матеріалів та просив зокрема витребувати амбулаторну медичну карту ОСОБА_3 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 (а.с. 39 том 2).

На заявлене експертами клопотання суд першої інстанції витребував із медичних установ запитану експертами медичну документацію та отримав відповідь з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, в їхньому закладі під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 36 том 2).

З огляду на викладене, експерти зробили все можливе щоб отримати зазначену амбулаторну медичну карту, однак запитуваної амбулаторної медичної картки в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 немає. Крім того, відповідач у справі мала можливість протягом 5 років розгляду справи в суді першої інстанції подати всі необхідні докази (медичні документи). Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості відповідно до норм ЦПК України збирати нові докази та долучати їх до справи.

Висновки суду першої інстанції про те, що експертами не були отримані та не досліджувалися пояснення нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний правочин, яка могла би описати стан та поведінку підекспертної у період часу, коли укладався договір, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, та приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ні ЦПК України, ні Законом України «Про судову експертизу» не передбачає повноваження експерта отримувати пояснення учасника справи - третьої особи приватного нотаріуса. Крім того в суді апеляційної інстанції адвокат відповідача повідомила, що судом першої інстанції було задоволено клопотання про виклик нотаріуса та допит в якості свідка, однак остання до суду не з`явилась, учасник процесу не забезпечив її явку в судове засідання.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача повідомила суд про те, що вона як адвокат не зверталась до приватного нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір дарування, задля того, щоб останній повідомив фактичні обставини, які відбулись в момент укладення договору (чи усвідомлювала ОСОБА_3 свої дій, чи розуміла зміст правочину). Письмових пояснень не відбирала.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок судової експертизи проведено експертами вищої кваліфікаційної категорії. Експертами були враховані всі докази у справі, зокрема такі як, покази свідків з обох сторін учасників процесу, медична документація, тому цей висновок відповідає принципам законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, померла ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору дарування від 29.08.2016 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, отже правочини на підставі ст. 225 ЦК України є недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. ст. 225, 203-204, 718, 719 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку та посвідчений 29 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою Оксаною Петрівною.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «18» квітня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник