КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/9837/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4544/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Климюк Вікторії Юріївни в інтересах акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року та ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року у складі судді Фролової І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним і скасування наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення суми середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору та стягнення суми невиплаченої компенсаційної виплати,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ НАК «Нафтогаз України» від 14 квітня 2022 року № 76 «Про призупинення дії трудового договору»;

- стягнути із АТ НАК «Нафтогаз України» на свою користь середній заробіток за період вимушеного призупинення дії трудового договору у розмірі 1 795 456 грн 41 коп.;

- стягнути із АТ НАК «Нафтогаз України» на свою користь суму невиплаченої компенсаційної виплати відповідно до умов трудового договору за березень 2022 року у розмірі 87 764 грн 70 коп.

Позов обґрунтовано тим, що 14 квітня 2022 року наказом № 76 «Про призупинення дії трудового договору» АТ «НАК «Нафтогаз України» було призупинено дію трудового договору № 418 від 15 березня 2021 року із ОСОБА_1 , яка працює на посаді директора з закупівель «Групи Нафтогаз».

Вказано, що відповідач безпідставно не здійснив компенсаційну виплату позивачу за оренду квартири відповідно до умов укладеного між сторонами трудового договору за березень 2022 року.

Позивач вважає призупинення дії її трудового договору та невиплату компенсаційної виплати за березень 2022 року незаконними, і такими, що грубо порушують її трудові права та законні майнові інтереси, оскільки відповідач спірний наказ видав без наведення конкретних, належним чином підтверджених причин такого призупинення, із порушенням ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», отже, відповідачем було порушено умови трудового договору з позивачем та її права як працівника.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного припинення дії трудового договору за один місяць допущено до негайного виконання.

У листопаді 2022 року відповідач подав заяву про відстрочення виконання рішення суду, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, що підтверджується листом №10/2/4292-ВС від 26.10.2022, який надійшов на адресу компанії 14.11.2022. Поряд з цим, постановою КМУ «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» №187 від 03.03.2022 встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є громадяни російської федерації. Таким чином, виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі №761/9837/22, яким передбачено стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 , яка є громадянкою російської федерації підлягає відстроченню, оскільки існують надзвичайні події та обставини, які унеможливлюють виконання такого рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року заяву АТ НАК «Нафтогаз України» про відстрочення виконання судового рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі з урахуванням доповнень на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року адвокат Климюк В.Ю. в інтересах АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову та вирішити питання судових витрат.

Зазначено, що районний суд скасовуючи наказ про призупинення дії трудового договору, не врахував, що відповідач, у зв`язку з військовою агресією проти України, був позбавлений можливості надавати позивачу роботу, через значну зміну процедури проведення закупівель, а позивач був позбавлений можливості виконувати роботу, що підтверджується перебуванням її за межами України та невиконанням окремого доручення голови правління НАК «Нафтогаз України», прибути 04.04.2022 о 08.30 на своє робоче місце за адресою: м. Київ, вул. М. Лєскова, 5-А .

Вказує, що відповідачем було дотримано визначених cт. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» умов для призупинення дії трудового договору.

Не обґрунтованими відповідач вважає й висновки щодо стягнення середнього заробітку за період вимушеного призупинення дії трудового договору у розмірі 1 795 456 грн 41 коп., на підставі статей 116, 117, 235 КЗпП України, оскільки відповідними статтями врегульовано питання здійснення розрахунків у випадку звільненні працівника. В той же час, позивача не було звільнено з роботи. тобто, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного призупинення суперечить положенням ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки остання просить суд стягнути з відповідача середній заробіток, який за своїм змістом є заробітною платою, в той час, як згідно Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата за час призупинення дії трудового договору в імперативному порядку підлягає стягненню лише з держави, що здійснює збройну агресію проти України.

Вважає скаржник безпідставним стягнення суми невиплаченої компенсаційної виплати відповідно до умов трудового договору за березень 2022 року у розмірі 87 764 грн 70 коп., оскільки така виплата не є безумовною, а здійснюється згідно з заявою, погодженою головою правління або уповноваженою ним особою. В той же час, позивачем не було доведено, що така заява на виплату компенсаційної виплати на покриття витрат на оренду житла, а за відсутності такого погодження виплата не може бути проведена.

Крім того, скаржник не погоджується й задоволеною вимогою про стягнення судових витрат, як таку, що є необґрунтованою.

В апеляційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року адвоката Климюк В.Ю. в інтересах АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» вважає її не обґрунтованою, не законною, прийнятою при не повному з`ясуванні обставин справи, а тому просить скасувати, з прийняттям нової про задоволення заяви відстрочення виконання рішення суду.

Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив АТ НАК «Нафтогаз України» у задоволенні клопотання, оскільки неправильно встановив обставини щодо наявності громадянства російської федерації у позивача, вказавши, що остання має паспорт королівства Нідерланди. Суд не врахував лист Служби зовнішньої розвідки України №10/2/4292-ВС від 26.10.2022, а замість цього виніс ухвалу на підставі недопустимих доказів, а саме нелегалізованих довідок головного управління міністерства внутрішніх справ російської федерації.

Окрім цього, суд першої інстанції всупереч принципу безпосереднього дослідження доказів, врахував з пояснень представника позивача й указ президента російської федерації. Поряд з цим, суд проігнорував клопотання НАК «Нафтогаз України» про витребування у Головного управління розвідки інформації стосовно наявності громадянства російської федерації у позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача на рішення суду від 10 листопада 2022 року адвокат Дядюк Є.М. в інтересах ОСОБА_1 заперечує проти доводів скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши представників НАК «Нафтогаз України», які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, представників ОСОБА_1 , які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 , уродженка м. Красноярськ є громадянкою Нідерландів з 12 березня 2019 року (а.с. 92 т.2).

Згідно долучених до справи доказів, ОСОБА_1 є одинокою матір`ю сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 69 т.1).

Установлено, що 25 лютого 2021 року Київським міським центром зайнятості відповідачу було видано дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства Серії АА № бланка 066193 № дозволу 92286 строком до 25 лютого 2024 року на застосування праці позивачки на посаді директора з закупівель «Групи Нафтогаз» (а.с. 33 т. 1).

На підставі вказаного дозволу 15 березня 2021 року між сторонами було укладено трудовий договір №418 про призначення позивачки на посаду директора з закупівель «Групи Нафтогаз» АТ НАК «Нафтогаз» строком по 14 березня 2024 року, але не більше, ніж строк дії дозволу на застосування праці (а.с. 35-52 т. 1).

Відповідно до змісту трудового договору, позивачка зобов`язувалася сумлінно виконувати завдання та обов`язки, визначені законодавством України та статутом відповідача, наказом про розподіл обов`язків між керівництвом відповідача, іншими внутрішніми документами відповідача, посадовою інструкцією та трудовим договором.

Установлено, що п.1 наказу відповідача №37 від 24 лютого 2022 року «Про впровадження дистанційної роботи» було запроваджено з дня видання наказу строком на один місяць виконання працівниками НАК «Нафтогаз України» трудових обов`язків на умовах дистанційної роботи. Пунктом 2 цього наказу було затверджено «Істотні умови дистанційної роботи працівників НАК «Нафтогаз України» (а.с. 53 -55 т. 1).

Наказом №56 від 25 березня 2022 року «Про продовження дистанційної роботи, запровадженої згідно з наказом від 24 лютого 2022 року №37» продовжено період виконання працівниками компанії трудових обов`язків на умовах дистанційної роботи, запровадженої пунктом 1 наказу від 24 лютого 2022 року №37 «Про впровадження дистанційної роботи», на строк дії воєнного стану та додатково на 30 календарних днів із дня припинення або скасування воєнного стану в Україні (а.с. 56 т. 1).

Наказом АТ «НАК «Нафтогаз України» від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, призупинено з 15 квітня 2022 року на період до скасування або припинення воєнного стану на території України чи на території міста Києва та Київської обл. дію трудового договору року із ОСОБА_1 , яка працює на посаді директора з закупівель «Групи Нафтогаз», а також припинено нарахування та виплату позивачці заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на період з 15 квітня 2022 року до дня поновлення дії її трудового договору (а.с. 31-32 т. 1).

Визнаючи незаконним оспорюваний наказ, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в період воєнного стану продовжувала виконувати посадові обов`язки директора з закупівель «Групи Нафтогаз», отримувала у зв`язку з цим відповідні доручення, що виключало правові підстави до призупинення дії трудового договору на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду, остільки вони відповідають фактичним обставинам справи та гуртуються на законі.

Згідно положень ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»(в редакції на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Установлено, що після початку військового вторгнення російської федерації в Україну, позивачка 01 березня 2022 року виїхала до Нідерландів, де продовжила працювати дистанційно на постійній основі, з використанням телекомунікаційних засобів зв`язку, давала вказівки та розпорядженням підлеглим особам.

Відповідно до справи не погоджуючись з оспорюваним наказом, 15 квітня 2022 року позивачка зверталася до відповідача з письмовими запереченнями, в яких зазначила про свою незгоду з призупиненням дії її трудового договору; вказувала на те, що вона від початку воєнного стану працювала дистанційно в Нідерландах на постійній основі у відповідності до наказу №37 від 24 лютого 2022 року «Про впровадження дистанційної роботи» з використанням телекомунікаційних засобів зв`язку, щоденно і ефективно взаємодіяла з безпосереднім керівником та своїми підлеглими, маючи всі необхідні можливості; що департаменти з закупівель «Групи Нафтогаз», якими вона здійснювала керівництво, продовжують свою постійну роботу й у компанії існує об`єктивна потреба у виконанні функцій директора з закупівель, а вона як працівник компанії має бажання і можливості виконувати свою роботу, в той час як компанія далі продовжує діяльність у сфері закупівель (а.с.58-60 т.1).

Установлено, що відповідач в особливий період продовжив проводити закупівлі товарів, робіт та послуг.

Так, відповідно до даних, які містяться у долученому до справи витягу з протоколу № 74 засідання правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 06 березня 2022 року з питання проведення закупівель в період воєнного стану, відповідно до якого за наслідками засідання правлінням прийнято наступне рішення:

1) на період дії воєнного стану в Україні закупівлі товарів, робіт та послуг мають здійснюватися без застосування вимог внутрішніх документів (положень) Компанії та Групи Нафтогаз, за винятком вимог, які стосуються комплаєнс-перевірки контрагентів та включення санкційного застереження в договорі Компанії;

2) Структурним підрозділам НАК "Нафтогаз України", керівникам дочірніх підприємств (компаній) забезпечити проведення закупівель із дотриманням принципів здійснення публічних закупівель;

3) Керівникам дочірніх підприємств (компаній), які засновано Компанією, та Управлінню закупівель (ОСОБА_7) щомісяця інформувати Департамент з контрактування про прийняті рішення під час здійснення закупівель товарів, робіт та послуг;

4) Директору з закупівель "Групи Нафтогаз" забезпечити контроль за дотриманням принципів здійснення публічних закупівель керівникам структурних підрозділів Компанії та керівниками дочірніх підприємств (компаній), які засновано Компанією (а.с.164-167 т.1).

Згідно долучених до справи матеріалів, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду директора закупівель «Групи Нафтогаз» з урахуванням умов дистанційної роботи, продовжувала виконувати посадові обов`язки, давала відповідні вказівки, роз`яснення (а.с.203-208 т.1).

За наведених підстав апеляційний суд визнає неспроможними твердження відповідача про неможливість надання позивачці роботи, в тому числі й з причин перебування за кордоном, а отже, попередні умови роботи, що діяли до 14 квітня 2022 року могли і надалі бути надані та збережені для позивачки.

Відповідно до справи, окремим дорученням голови правління НАК «Нафтогаз України» №17-666/28.-22 від 02 квітня 2022 року ОСОБА_1 було направлено вимогу про необхідність її прибуття на робоче місце о 8 год 30 хв 04 квітня 2022 року, проте залишилося не виконаним позивачкою, що й слугувало, за змістом апеляційної скарги, підставою для висновків про неможливість виконання нею посадових обов`язків та зупинення дії трудового договору.

Між тим, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані зазначені доводи апеляційної скарги, остільки сам факт відсутності позивачки на робочому місці чи невиконання окремої вказівки роботодавця не може свідчити про відсутність можливості надання чи виконання роботи та не має значення для справи.

При цьому, підлягає врахуванню та обставина, що позивачка службовою запискою завчасно повідомила роботодавця про неможливість виконати окреме доручення й прибути на робоче місце (в тому числі що є одинокою матір`ю малолітньої дитини, яка має вік 2 роки 4 міс й приїзд у Київ буде небезпечним для дитини й з урахуванням подій дорога з Нідерландів займе багато часу), а не неможливість виконувати посадові обов`язки й одночасно повідомила про готовність і далі виконувати роботу дистанційно та про жодні обставини, які б свідчили про перешкоду в цьому, не вказувала (а.с. 209-211 т.1).

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про те, що необхідність прийняття оспорюваного наказу викликано передачею повноважень позивачки за трудовим договором на інших осіб, остільки про такі дії ОСОБА_1 в установленому порядку повідомлено не було, процедуру прийому-передачі відповідних справ від неї не проведено, додаткової угоди до договору, як передбачено п.7.1 трудового договору, не укладено (а.с. 35-52 т.1).

Апеляційний суд ураховує, що призупинення дії трудового договору по своїй суті вносить зміни до укладеного між сторонами трудового договору з підстав того, що таке зупинення впливає на зміну природи та характер відносин сторін.

Так, положеннями укладеного із ОСОБА_1 трудового договору врегульовано не лише трудові відносини та порядок оплати її праці, а й містить обов`язок відповідача щодо здійснення на користь позивачки інших гарантійних та компенсаційних виплат (оплата оренди житла, страхування та інше).

Посилання представника відповідача, за змістом, про те, що з урахуванням постанови КМ України від 26 квітня 2022 року № 48 «Деякі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану» позивачка мала право виконувати роботу у дистанційному порядку лише при наявності наказу про службове відрядження, не заслуговують на увагу остільки оспорюваний наказ, яким призупинено дію трудового договору, видано до прийняття указаної постанови, що виключає підстави його застосування до виниклих по справі правовідносин.

Відповідно до положень статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції на час винесення оспорюваного наказу) роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оспорюваний наказ видано всупереч положень статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу.

Матеріалами справи не доведено як відсутність у роботодавця можливості надати позивачці роботу так і неможливість останньої таку роботу виконувати.

Із урахуванням встановлених у справі обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність позивачкою порушення її трудових прав внаслідок прийняття роботодавцем оскарженого наказу №76 від 14 квітня 2022 про призупинення дії трудового договору.

Безпідставними є твердження апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час зупинення дії трудового договору з підстав неврегулювання такого питання положеннями матеріального закону, остільки обраний позивачкою спосіб захисту матеріального права, порушеного відповідачем, не суперечить положенням ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, відповідно до яких, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 21.09.2022 року у справі № 461/3490/18, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право /інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність захисту порушеного права позивачки на отримання виплат за час дії оспорюваного наказу у вигляді середнього заробітку за весь період незаконного призупинення дії трудового договору, шляхом застосування аналогії закону, незважаючи на відсутність врегулювання конкретно цього питання на законодавчому рівні.

Апеляційний суд враховує, що середній заробіток за час дії незаконного наказу про призупинення трудового договору за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Отже, встановивши факт незаконного зупинення дії трудового договору суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що час (період) вимушеного прогулу працівника повинен бути роботодавцем оплачений середнім заробітком, проте помилково керувався положеннями ст.117 КЗпП України, якою врегульовано відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Проте правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, та є заробітною платою.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Установлено, що по справі спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виник у зв`язку з незаконним призупиненням трудового договору з ОСОБА_1 , яка була позбавлена можливості виконувати роботу не зі своєї вини, а отже, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю про оплату праці та підлягає до врегулювання за аналогією закону положеннями ст.235 КЗпП України, а не 116,117 КЗпП, як помилково керувався районний суд.

За таких обставин, мотиви прийнятого рішення в зазначеній частині вимог підлягають виправленню.

Матеріалами справи доведено, що згідно наказу відповідача №213 від 27 жовтня 2022 року з 07 листопада 2022 року скасовано наказ про призупинення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 .

Також установлено, що трудові відносини з позивачкою припинено, трудовий договір розірвано достроково.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що періодом за який підлягає нарахуванню на користь позивачки середній заробіток, становить з 15 квітня 2022 року по 06 листопада 2022року та складає 142 робочі дні.

Разом з тим, в висновком суду в частині установленої суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 погодитися неможливо.

Так, відповідно до справи, районний суд проводив обрахування суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з роботодавця на підставі приєднаних ОСОБА_1 до позову розрахункових відомостей за лютий та березень 2022 року та не вжив заходів щодо витребування у відповідача та долучення до матеріалів справи довідки про доходи позивачки, складеної у відповідності до постанови КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Згідно інформації, яка міститься у відповідній відомості за лютий 2022 року, позивачці було нараховано та виплачено передбачену п. 4.12 трудового договору щомісячну виплату на покриття витрат на оренду житла у розмірі до 3000 дол США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату нарахування, що склало 105 251 грн 18 коп, а також матеріальну допомогу, в сумі 50 000 грн на підставі протоколу правління (а.с. 76 т.1).

Разом з тим, згідно п. б ч. 4 розділу 3 постанови КМ України №100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (матеріальна допомога), а у відповідності до п. і ч. 4 розділу 3 згаданої постанови, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування.

Відповідно до довідки від 25 травня 2023 року № 12-1378-Д, виданої НАК «Нафтогаз України» у відповідності до постанови КМ України №100 від 08 лютого 1995року, долученої до справи під час апеляційного провадження справи, за 12 робочих днів лютого 2022 року позивачці нараховано й виплачено заробітну плату, в сумі 654 194 грн 54 коп, а за 22 робочих дні березня 2022року - 1 090 418 грн 51 коп (а.с. т.5).

Отже, середньоденна заробітна плата яка підлягає до врахування під час обрахунку становить не 54407 грн 77 коп, як помилково установив суд, а 51 312 грн 15 коп ((654 194 грн 54коп +1 090 418 грн 51коп)/ 34=51312,15).

За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку з дією незаконного наказу, в загальній сумі не 7 725 903 грн 34 коп., а 7 286 325 грн 30 коп (51 312, 15 *142).

Що стосується вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 невиплаченої компенсаційної виплати відповідно до умов трудового договору, в розмірі 87 764 грн 70 коп, апеляційний суд враховує таке.

Стягуючи з НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 компенсаційної виплати, передбаченої п.4.12 трудового договору, районний суд виходив з підстав доведеності такої вимоги.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Так, положеннями п. 4.12. укладеного між сторонами трудового договору передбачено, що працівнику за рахунок коштів роботодавця щомісячно, починаючи з дати винаймання житла, визначеної договором на оренду житла, здійснюється виплата на покриття витрат на оренду житла, за виключенням останнього місяця оренди у разі сплати страхового депозита, у розмірі до 3 000 дол США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату нарахування у повній сумі після утримання обов`язкових податків та зборів згідно з чинним законодавством України.

Разом з тим, районний суд не звернув увагу на п. 4.12.2 цього ж договору, яким визначено, що виплата даних компенсацій здійснюється згідно із заявою, погодженою із головою правління або уповноваженою ним особою до повної суми після утримання обов`язкових податків та зборів згідно з чинним законодавством України.

До матеріалів справи не долучено відповідного погодження із головою правління або уповноваженою ним особою щодо здійснення на користь позивачки компенсаційної виплати за оренду житла, а ця обставина виключає правові підстави до стягнення такої виплати з відповідача в примусовому порядку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в зазначеній частині позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача 200 000 грн витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу під час провадження справи в суді першої інстанції, районний суд виходив з підстав їх доведеності.

Разом з тим, залишив поза увагою, що на час розгляду справи по суті вимог, до справи було долучено лише договір про правову допомогу № 3066 від 04 серпня 2021 року, укладений між АО «Арцінгер» та ОСОБА_1 , п. 3 якого передбачено оплату за надані послуги й відповідно до якого ціна послуг визначається у Євро як сума гонорарів об`єднання за надані послуги за цим договором та суми відшкодування витрат, понесених об`єднанням у зв`язку з наданням послуг (а.с. 128-135 т.1).

Відповідно до справи, окрім договору про професійну правничу допомогу й посилань представника позивача щодо вартості наданих послуг у сумі 200 000 грн до справи інших будь-яких доказів не долучено, а в позовній заяві зазначено, що копії відповідних документів та детальний опис наданої об`єднанням правової допомоги, її вартість та здійснених ним додаткових витрат (за необхідності) необхідних для надання правничої допомоги, будуть додатково надані в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с. 15 т.1).

Отже, на час ухвалення районним судом рішення про компенсацію ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 200 000 грн у справі були відсутні будь-які докази на підтвердження надання позивачці правничої допомоги в зазначеній сумі з детальним описом такої допомоги, її вартості.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 200 000 грн, як ухваленого з порушенням норм процесуального права та постановленням по справі в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення заяви, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріали справи свідчать, що представник позивача у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України 15 листопада 2022 року подав заяву про надання доказів фактично понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи (а.с. 41-46 т.2).

До вказаної заяви було долучено наступні документи:

Рахунок-фактура № 3066/03-1 від 02.06.2022 на суму 131 53 грн 74 коп (а.с. 49-50 т.2).

Рахунок-фактура № 3066/03-1 від 11.11.2022 на суму 152 804 грн 82 коп (а.с. 55 т.2).

Деталізація суми по рахунку.

Звіт погодинної роботи юристів, а саме ОСОБА_9 - 630 Євро; Євген Дядюк -1 782 Євро та 4 605 Євро; ОСОБА_3 - 3 294,20 Євро; Павло Отенко - 1 885 Євро на загальну суму 12 196, 20 Євро (а.с. 56-58 т.2).

Платіжні інструкції № 100216747 від 03 червня 2022 року на суму - 131 563 грн 74 коп та № 116909683 від 12 листопада 2022 року на суму 152 804 грн 82 коп (а.с. 60-60 т.2).

Вказані докази не були предметом перевірки районним судом під час прийняття рішення, а отже судові витрати на професійну правничу допомогу судом було стягнуто необґрунтовано, без дослідження вищезазначених доказів, які подані у визначений законом строк після ухвалення рішення.

При цьому колегія суддів вважає, що з урахування перегляду рішення суду є підстави для розподілу витрат на правничу допомогу за наявними доказами.

Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Встановлено, що представником позивачки надано звіти про виконану АО «Арцінгер» роботу на суму 131 536 грн 74 коп, яка зазначена у рахунку-фактурі № 3066/03-1 від 02.06.2022 та на суму 152 804 грн 82 коп від 11.11.2022 (а.с.47-58 т.2).

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Як убачається зі справи відповідач заперечував щодо суми стягнутих витрат, посилаючи на те, що заявлена сума є завищеною та неспівмірною, а також, що правничу допомогу було надано ОСОБА_5 , Євгеном Дядюком , ОСОБА_3 та Павлом Отенко , в той час, як докази, що вони є праціниками АО «Арцінгер» відсутні.

Проте такі доводи апеляційної скарги є лише частково обґрунтованими.

Зі справи убачається, що повноваження адвокатів Дядюка Є.М. та Отенко П.В., що діяли в інтересах ОСОБА_1 , наявні у матеріалах справи (а.с. 138, 146 т.1).

Що стосується ОСОБА_9 , яка надала правничу допомогу на 630 Євро та ОСОБА_3 на суму 3 294,20 Євро, то докази, щодо наявності їх повноважень діяти в інтересах ОСОБА_1 , рівно як і те, що вони адвокати, матеріали справи не містять.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

На підставі викладеного, надавши повну та всебічну оцінку часткову обґрунтованості доводів скаржника, враховуючи фактичний обсяг наданих адвокатом юридичних послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), колегія суддів вважає, що заявлені позивачкою вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу підлягають зменшенню з 200 000 грн, як заявлено у позові, до 150 000 грн.

При цьому колегія суддів погоджується з ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року про відмову у відстроченні виконання рішення суду з наступних підстав.

Районний суд відмовляючи в задоволенні заяви, виходив із того, що на момент укладення трудового договору останньої з АТ "НАК "Нафтогаз України", а також на момент розгляду вказаної цивільної справи в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 є громадянкою рф, оскільки має громадянство Королівства Нідерланди.

З таким висновком колегія суддів погоджується враховуючи наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Розділом VI ЦПК України врегульовані процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до частини 1 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частини 3-4 статті 435 ЦПК України).

Перелік обставин, що можуть бути підставою для відстрочки або розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення, не є вичерпним.

Тлумачення положень вищевказаної правової норми дає підстави дійти висновку, що питання відстрочення або розстрочення виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлені об`єктивними ускладненнями при виконанні судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 435 ЦПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 435 ЦПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року, справа № 2-55/10.

Відповідач заявляючи вимогу про відстрочення виконання рішення суду, послався на те, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації та відповідно до постанови КМУ «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» №187 від 03.03.2022, якою встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є громадяни російської федерації вказав, що стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 підлягає відстроченню, оскільки існують надзвичайні події та обставини, які унеможливлюють виконання такого рішення.

Судом встановлено, що з копії листа Служби зовнішньої розвідки України № 10/2/4292-ВС від 26.10.2022 щодо надання інформації вбачається: "За результатами опрацювання запиту повідомляємо, що особа зі схожими установчими даними, а саме ОСОБА_1 документувалася паспортом громадянки рф (дані з БД ГІБДД м. Москва станом на 01.01.2019 р.)

При цьому за реєстром Головного управління з питань міграції мвс рф встановлено, що даний паспорт серед недійсних не значиться, що опосередковано вказує на наявність у згаданої особи російського громадянства на даний час.

Водночас, представником позивачки під час розгляду справи було зазначено, що указом президента рф від 25 червня 2020 року № 418 ОСОБА_1 було позбавлено громадянства рф, що підтверджено копією довідки гу мвс росії про вихід із громадянства від 09.07.2020 № 2/134816, у якій вказано про те, що позивачка з 25 червня 2020 року не є громадянкою російської федерації.

Крім того актами добровільної здачі паспортів рф від 20.07.2020, підтверджується здача закордонних паспортів рф ОСОБА_1 , а також здачі паспорта громадянина рф.

Оригінали вказаних документів, а саме ловідки гу мвс росії про вихід із громадянства від 09.07.2020 № 2/134816 та акти добровільної здачі паспортів рф було оглянуто судом першої.

Також встановлено, що ОСОБА_1 ще до працевлаштування у відповідача проживала в рф у статусі іноземного громадянина - громадянина Нідерландів.

З долучено до матеріалів справи копії трудового договору № 418 з директором з закупівель "групи Нафтогаз" АТ "НАК "Нафтогаз України" ОСОБА_1 від 15 березня 2021 року вбачається, що вказаний договір було заключено між АТ "НАК "Нафтогаз України" в особі голови правління ОСОБА_10 та громадянкою Нідерландів (паспорт громадянина Нідерландів, тип Р код NLD № НОМЕР_1 , виданий Burg. Van Wassenaar 12.03.2019 року, строк дії до 12 березня 2029 ОСОБА_1 .

Отже, доводи що позивачка є громадянкою рф та рішення підлягає відстроченю з застосуванням постанови КМУ "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" № 187 від 03.03.2022 є безпідставними та недоведеними.

Матеріали справи не містять інших доказів, що підтверджують доводи скарги, яким уже була надана оцінка районним судом й колегія суддів не убачає підстав для їх повторної оцінки.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права.

Підстав для скасування ухвали суду та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Климюк Ю.В. в інтересах АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року в частині позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору змінити.

Зменшити суму середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору, що підлягає стягненню з акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на користь ОСОБА_1 з 7 725 903 грн 34 коп. до 7 286 325 грн 30 коп.

Рішення в частині стягнення невиплаченої компенсаційної виплати та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в частині вимог про стягнення невиплаченої компенсаційної виплати нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в суді першої інстанції в розмірі 150 000 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Климюк Вікторії Юріївни в інтересах акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: