пр. № 2/317/117/2024
Справа № 317/5366/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мінгазова Р.В.

при секретарі Демко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з якого він вважав своїм дідусем, та із яким проживав однією сім`єю більше п`яти років до його смерті, а тому вважає, що він успадкував належне спадкодавцю майно, як спадкоємець четвертої черги спадкування. Оформити спадкові права у позасудовому порядку позивач не зміг, а тому після отримання відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, оформленої відповідною постановою, позивач звернувся до суду із позовом, для визнання за ним права власності на успадковане майно.

Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 29.09.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 надав заперечення в яких позов визнав в повному обсязі та просив задовольнити.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_4 в ході розгляду справи позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в ході розгляду справи проти позовних вимог не заперечив, та пояснив, що він є батьком позивача, а спадкодавець ОСОБА_3 був чоловіком матері відповідача і фактично приходився відповідачу вітчимом. За свого життя ОСОБА_3 заповів належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за усною домовленістю відповідача із спадкодавцем, останній обіцяв залишити заповіт на все майно, однак із невідомих відповідачу причин, заповітом було охоплено лише спадкове майно у вигляді квартири. Стосовно обставин справи в частині проживання позивача із ОСОБА_3 , повідомив, що спадкодавець разом із ОСОБА_5 , яка приходилась позивачу рідною бабусею, приймали активну участь у вихованні позивача із його дитинства, оскільки забирали його із школи, та брали позивача на дачу де він проводив багато часу із бабусею і ОСОБА_3 , якого позивач вважав рідним дідусем. Також Відповідач повідомив, що здоров`я ОСОБА_5 стрімко погіршувалось, а тому позивач бажаючи допомогти у ведені господарства десь із червня 2017 року переселився жити у сім`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , із якими проживав до смерті останніх.

Дослідивши подані докази, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , пояснила, що проживає у будинку за адресою АДРЕСА_2 у цьому будинку вона проживає з часу здачі в експлуатацію будинку. Її квартира знаходиться на одній площадці із квартирою, яка за життя належала ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , із сусідами вона підтримувала добросусідські відносини, та спілкувалась із сусідами. Також свідок повідомила, що добре знайома із ОСОБА_2 , та його сином ОСОБА_1 . Стосовно предмету спору та проживання Позивача разом із ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , повідомила, що Позивач часто і багато часу проводив з ними, ще у роки коли навчався у школі, а коли він став студентом, то взагалі переселився жити до них, оскільки ОСОБА_8 багато хворіла та разом із ОСОБА_9 їм вже було важко самим вести господарство. Поселився Позивач у сусідній квартирі десь у літку 2017 року та з того часу там проживав. У жовтні 2018 року ОСОБА_5 померла, і з того часу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали у двох. За життя ОСОБА_3 вважав позивача своїм внуком, та дуже був задоволений, що останній залишився проживати з ним. Вони вели спільне господарство, та саме внук в основному займався покупкою продуктів та необхідних товарів для обох. Також свідок повідомила, що часто бачила як ОСОБА_3 і ОСОБА_1 збирались і спільно їздили на їх дачу, де вирощували овочі та фрукти, і вони спільно користувались автомобілем належним померлому, оскільки останньому в силу віку та стану здоров`я вже було важко керувати автомобілем. Також свідок повідомила, що ОСОБА_1 інколи займався ремонтом автомобіля померлого.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , пояснила, що проживає у будинку за адресою АДРЕСА_3 у цьому будинку вона проживає з часу здачі в експлуатацію будинку. ЇЇ квартира знаходиться на декілька поверхів вище квартири належної ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . За життя вона їх добре знала та підтримувала добросусідські відносини, часто спілкувалась з ними у дворі. Стосовно сторін по справі повідомила, що знає ОСОБА_2 , та його сина ОСОБА_1 . Про те, що ОСОБА_2 , не є рідним сином ОСОБА_3 дізналась вже після смерті останнього, коли її попросили бути свідком у суді. З приводу проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 надала пояснення, аналогічні свідку ОСОБА_7 , також пояснила, що ОСОБА_1 допомагав у лікуванні ОСОБА_3 , оскільки возив його у лікарню на процедури де проходив навчання у інтернатурі, та організовував поховання ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2 , та матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_5 проходилася свідку свекрухою, а ОСОБА_3 свекром. З приводу проживання ОСОБА_1 у сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , пояснила, що вони були дуже близькі з внуком, ще із дитинства та приймали активну участь у його вихованні, оскільки Відповідач та свідок працювали, то бабуся із дідусем забирали позивача із школи, водили на гуртки, та виконували домашні завдання, які задавали у школі. Свідок також пояснила, що у її матері виявили тяжке захворювання хворобу Паркінсона, внаслідок чого матір потребувала постійного стороннього догляду, а тому Свідок та Відповідач прийняли рішення забрати матір свідка до себе у квартиру де проживав і позивач. У той час саме ОСОБА_5 та ОСОБА_3 запропонували, щоб позивач переїхав проживати до них, оскільки вони можуть виділити йому окрему кімнату у квартирі та створити більш сприятливі умови для навчання. Враховуючи викладене та близькі відносини позивач приблизна у середині літа 2017 року переїхав проживати до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , оскільки і до цього часу він багато часу проводив із ними, у їх квартирі та на дачі. З того часу Позивач проживав із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .. Вони мали спільний бюджет, оскільки на той час Позивач навчався та не мав власного постійного джерела доходу, також інколи Відповідач та свідок допомагали фінансово позивачу, щоб він міг повноцінно брати участь у видатках нарівні із бабусею і дідусем. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, і підтримка внука стала особливо важливою для ОСОБА_3 , тому позивач продовжив проживати разом із ОСОБА_3 .. Додатково свідок повідомила, що Відповідач час від часу допомагав у господарських справах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 коли вони проводили ремонтні роботи у квартирі. Всі свята ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проводили спільно, та часто до них приєднувались свідок і Відповідач. Також разом позивач та свідок їздили на дачу, яка є предметом спору, крім того вони спільно користувались та ділили витрати на ремонт автомобіля належного ОСОБА_3 , та який на даний час є предметом спору.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжя відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя, Південно східного територіального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Про реєстрацію факту смерті зроблено актовий запис № 540 від 29.12.2022.

На день смерті за ним на прав власності був зареєстрований автомобіль транспортний засіб марки ВАЗ моделі 21093 ЗНГ реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0728, для ведення гаражного будівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_5 , та квартира АДРЕСА_5 .

Стосовно садового будинку АДРЕСА_6 , та земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:1020 за цією ж адресою: то судом встановлено, що на час розгляд спору право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_6 від 19.11.2010 року, та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ 351854.

Як вбачається із свідоцтва серії НОМЕР_7 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Корицьким О.Д. заведено спадкову справу.

Відповідно до матеріалів судової справи, за життя ОСОБА_5 залишила заповіт, за умовами якого все належне їй майно заповіла своєму синові ОСОБА_2 . Однак ОСОБА_2 подав нотаріусу заяву, про відмову від прийняття спадщини за законом і заповітом. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 був її чоловік ОСОБА_3 .

З матеріалів спадкової справи за майном померлої ОСОБА_5 вбачається, що спадкоємець ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5 , право власності на інше майно, що належало померлій у складі садового будинку АДРЕСА_6 , та земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:1020 за цією ж адресою, то ОСОБА_3 за свого життя не звертався до нотаріуса для оформлення спадкових прав шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

У відповідності до положень ст. 1296 Цивільного кодексу України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, хоча за свого життя спадкоємець ОСОБА_5 ОСОБА_3 і не отримав свідоцтва про право на спадщину на садовий будинок АДРЕСА_6 , та земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:1020, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавила його права на спадщину, а тому спірне майно у складі садового будинку АДРЕСА_6 , та земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:1020 на день смерті ОСОБА_3 належало йому, як спадкоємцеві ОСОБА_5 .

Таким чином під час судового розгляду знайшло своє підтвердження належність ОСОБА_3 на праві власності майна, щодо якого заявлені позовні вимоги.

Аналізуючи склад сторін у справі, та даючи оцінку тому, чи заявлені позовні вимоги до належного Відповідача, судом встановлено таке.

У постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Після смерті ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. заведено спадкову справу №1/2023. За свого життя спадкодавець залишив заповіт за умовами якого належну йому квартиру АДРЕСА_5 заповів ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , спадщину за заповітом прийняв, та отримав свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом відносно частини спадкового майна, яка належало ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_5 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем у справі залучено спадкоємця, що прийняв спадщину, то позовні вимоги адресовані належному відповідачеві.

Стосовно способу захисту порушеного права, то судом встановлено наступне.

У відповідності до частини 1 статті 1270 Цивільного кодексу України, передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 Цивільного кодексу України).

Спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому строк для прийняття спадщини розпочинався 26.12.2022 і закінчувався 26.06.2023.

Позивач у шестимісячний строк після смерті Спадкодавця прийняв спадщину шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Порядок оформлення спадкових прав регламентується главою 89 «Оформлення права на спадщину» Цивільного кодексу України. Вказана глава містить статтю 1296 у якій передбачено право спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину, а також закріплено, що відсутність такого свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У свою чергу приписи статті 1297 Цивільного кодексу України, передбачають обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Аналізуючи вказані приписи Цивільного кодексу, слід зазначити, що право на спадкове майно виникає у спадкоємця із дня відкриття спадщини, однак для належного оформлення свого права на спадкове майно у складі якого є нерухоме майно, спадкоємець повинен звернутись до нотаріуса та отримати свідоцтво про право на спадщину.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач звертався до приватного нотаріуса із заявою про видачу відповідного свідоцтва на спадкове майно, що є предметом спору.

Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко Оленою Вікторівною, за результатом розгляду заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, відмовлено у вчинені нотаріальної дії, про що 10.08.2023 нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за номером №551/02-31.

Таким судом встановлено неможливість оформлення позивачем успадкованого ним права власності на нерухоме майно, яке позивач просить визнати у судовому порядку.

Підставою для відмови у вчинені нотаріальної дії нотаріусом вказано, що позивачем не надано суду рішення суду яке набрало законної сили про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше, як п`ять років до відкриття спадщини.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 293 ЦПК України). Тобто мають право на вирішення спору за належною позовною вимогою у відповідному виді судочинства.

У даній справі встановлення факту проживання позивача із спадкоємцем, необхідне для визнання спору про право на нерухоме майно, яке за життя належало спадкодавцю, а тому встановити факт проживання позивача та ОСОБА_3 , у окремому провадженні не можливо, оскільки наявний спір про право. Аналогічна правова позиція, щодо неможливості розглядати у порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо встановлення цього факту необхідне заявнику для подальшого оформлення спадщини, що є предметом розгляду в порядку позовного провадження. Висновки суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2022, справа № 187/502/22 (провадження № 61-10802ск22).

Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування заявлених вимог, позивач надав ряд доказів, які би підтверджували факт спільного проживання однією сім`єю з Спадкодавцем не менше 5 років до його смерті. Окремої позовної вимоги про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю позивачем не заявлялось.

Суд зазначає, що для набуття права власності в порядку спадкування спадкоємців, що проживали із спадкодавцем особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що передбачено положеннями ст.1264 Цивільного кодексу України.

Тлумачення статті 1274 Цивільного кодексу України, свідчить, що для застосування статті 1274 Цивільного кодексу України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю спадкоємця та спадкодавця для набуття у права на спадкування. Тобто, така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю), у разі пред`явлення позову про визнання права власності в порядку спадкування, встановлюється під час розгляду такого позову.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті приватного права та/або інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Тому суд акцентує увагу, що не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю у разі розгляду спору про визнання права власності на успадковане майно не є підставою для відмови в позові.

Аналогічного висновку, що відсутність окремої позовної вимоги про встановлення юридичного факту не є підставою для відмови у задоволенні при вирішенні позовних вимог по суті спору притримується і Касаційний цивільний суд у постанові від 16.11.2023, по справі № 757/19682/18-ц провадження № 61-11480св23.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту права, не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення юридичного факту проживання позивача із спадкодавцем не може бути підставою чи перешкодою для розгляду спору по суті.

Стосовно доведеності заявлених позовних вимог, то судом приймаються в якості належних доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу письмові докази, в виді спільних фото спадкодавця та позивача, квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг за утримання квартири належної Спадкодавцю, квитанцій на оплату товарів для проведення ремонту у квартирі спадкодавця. Також письмовими доказами у вигляді Договору про надання освітніх послуг № 68/л/2019 від 11.07.2019 року, Довідкою №30/05/23 від 15.08.2023 року виданою Запорізьким державним медикофармацевтичним університетом, випискою із картки хворого №4461 пл., підтверджуються свідчення свідків, що спадкодавець хворів та проходив лікування у закладі охорони здоров`я, де проходив практику позивач, і позивач як член сім`ї піклувався про останнього підчас перебування спадкодавця у лікарні.

Відповідно, до положень статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності Цивільним Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Виходячи з положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенції), які передбачають, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Положення ст. 13 Конвенції передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.04 № 20/5 «Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути:….. реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи…..».

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Оцінюючи письмові докази у справі, та свідчення свідків, а також позицію Відповідача, який не заперечив проти задоволення позовних вимог, та визнав, що обставина, того, що позивач проживав із ОСОБА_3 однією, сім`єю більше п`яти років до смерті останнього, суд приходить до висновку, що в процесі розгляду спору знайшов своє підтвердження факт, того, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю із померлим ОСОБА_3 у період з липня 2017 року по 26.12.2022, а тому він у порядку спадкування набув право власності на спірне майно, як спадкоємець четвертої черги спадкування, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 80, 89, 247, 264-265, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_9 ) про визнання права власності на спадкове майно.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 права власності на:

транспортний засіб марки ВАЗ моделі 21093 ЗНГ реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ;

земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0728, для ведення гаражного будівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_5 ;

садовий будинок АДРЕСА_6 ;

земельну ділянку :06:001:1020 за адресою: АДРЕСА_6 з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Р.В. Мінгазов