Справа №949/1521/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді: Оборонової І.В.,

за участі секретаря: Волкодав А.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця за правилами загального позовного провадження справу за позовомОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Рівненської області, співвідповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Дубровицької міської ради Рівненської області, третьої особи ОСОБА_3 та просить визнати незаконним та скасувати рішення Дубровицької міської ради Рівненської області №1001 від 19.06.2020 року Про припинення договору оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 та передачу її у власність гр. ОСОБА_3

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що після смерті батька ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 1996 року, вона набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_2 (на теперішній час вулиця перейменована на АДРЕСА_1 . Успадкований нею житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, виділеній під його будівництво рішенням Дубровицької міської ради №25 від 25 грудня 1954 року.

Після успадкування зазначеного домоволодіння, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії 000056 від 05 березня 1998 року, набула право власності на земельну ділянку площею 0,0746 га, для обслуговування успадкованого нею житлового будинку. Оскільки даній земельній ділянці не був присвоєний кадастровий номер та вона не була внесена до Державного земельного кадастру, в липні 2021 року вона звернулася до ПП Земельно-кадастровий та архітектурний центр, що в м. Сарни Рівненської області, для виготовлення проекту землеустрою на вказану земельну ділянку. Однак, в процесі проведення проектно-вишукуваних робіт було з`ясовано, що частина належної їй земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0039 га, яка перебуває у її фактичному користуванні, належить її сусідці ОСОБА_3 , жительці АДРЕСА_1 . У ході перевірки цієї інформації було з`ясовано, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:009:0342, площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку є рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19.06.2020 року.

Крім цього, в процесі проведення проектно-вишукуваних робіт, нею було також з`ясовано, що на замовлення ОСОБА_3 було виготовлено технічну документацію на земельну ділянку кадастровим номером: :01:009:0588 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0873 га по АДРЕСА_1 . При цьому, дана земельна ділянка накладається на належну їй земельну ділянку, як і попередньо названа земельна ділянка.

Тому вважає, що оскаржуване нею рішення Дубровицької міської ради прийняте з грубим порушенням норм чинного законодавства України та порушує її права і законні інтереси.

Межі земельної ділянки кадастровим номером: :01:009:0342, яка, відповідно до рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року передана у власність ОСОБА_3 , а також межі земельної ділянки з кадастровим номером: :01:009:0588, вона не погоджувала і жодного підпису в жодному із документів технічної документації на ці земельні ділянки, про погодження чи про відмову від погодження їх меж, вона не ставила.

При цьому, не погодивши у належний спосіб з нею межі земельної ділянки з кадастровим номером: :01:009:0342, ОСОБА_3 була передана у власність частина цієї земельної ділянки, яка фактично перебуває у її власності та користуванні.

Зауважує, що склалась ситуація, при якій ОСОБА_3 юридично належить частина спірної земельної ділянки, але фактично вона перебуває у її користуванні, адже їхні земельні ділянки розділені встановленим ОСОБА_3 парканом і ця ж сама частина земельної ділянки належить їй.

Водночас, спірна частина земельної ділянки ніколи не перебувала в користуванні ОСОБА_3 , а згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 000057 від 05 березня 1998 року належить їй і весь час належала та перебувала у її постійному користуванні. Аналогічною є ситуація із частиною земельної ділянки з кадастровим номером: :01:009:0588, яка хоч і не є власністю ОСОБА_3 , але вона виготовила на неї технічну документацію і користується цією земельною ділянкою, але право власності на неї за собою не реєструє. Орієнтовна площа всієї спірної частини земельної ділянки становить близько 0,0039 га, яка накладається одна на одну, що чітко видно на доданому нею абрисі.

Вказане, на думку позивача, означає, що процедура встановлення фактичних меж вищевказаних земельних ділянок, які передавалися у власність та користування ОСОБА_3 та встановлення і передача межових знаків їй на зберігання, проведені формально або ж не проводилися взагалі. Порушення процедури погодження меж земельної ділянки з нею, як сусіднім землевласником, призвели до порушення її прав, як власника спірної частини земельної ділянки.

У свою чергу відповідачем Дубровицькою міською радою, в особі міського голови Микульського Б.М., подано відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю, посилаючись на те, що оскаржуване рішення Дубровицької міської ради від 19 червня 2020 року №1001 Про припинення договору оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 прийняте колегіально відповідно до законодавства.

У відзиві зауважено, що земельна ділянка за кадастровим номером: :01:009:0342 ( АДРЕСА_1 ), на момент прийняття вказаного рішення, вже була сформована шляхом розроблення технічної документації із землеустрою по встановленню (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі якої були внесені відомості до державного земельного кадастру в 2014 році за заявою ОСОБА_3 , яка на той час була громадянкою республіки білорусь, власниця об`єктів нерухомості (житлового будинку із господарськими будівлями) і передана їй в оренду, так як іноземці та особи без громадянства не можуть безоплатно набувати права власності на земельні ділянки. Отримавши громадянство України, ОСОБА_3 звернулася із заявою про розірвання договору оренди земельної ділянки та передачі їй цієї земельної ділянки у власність відповідно до ст. 121 ЗК України. Тобто, при прийнятті рішення від 19 червня 2020 року №1001, розробляти документацію із землеустрою, про яку зазначає ОСОБА_1 , не було потрібно.

Разом з тим, відповідачем ствердно зазначено, що ОСОБА_1 не вказала у своєму позові, що вона знала про формування земельної ділянки кадастровим номером :01:009:0342 ще в 2014-2015 роках і про прийняте рішення щодо оренди землі ОСОБА_3 , але не оскаржувала його в частині погодження чи взагалі скасування як такого.

Так, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до міської ради з вимогами щодо встановлення меж її приватної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 . Всі звернення розглянуті в терміни та в межах чинного законодавства. Інформація, викладена у зверненнях, про те, що у неї забрали частину земельної ділянки, не знайшла свого підтвердження. ОСОБА_1 відмовлялася здійснити відповідні дії для розроблення технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У відзиві відповідачем наголошено на тому, що твердження позивача ОСОБА_1 про захоплення її частини земельної ділянки, про непогодження нею меж земельної ділянки кадастровим номером :01:009:0342, неможливість встановлення меж належної їй земельної ділянки є голослівним та не підтверджене жодним доказом окрім своїх домислів.

Заразом, відповідачем прокоментовано та проаналізовано додану позивачем копію « ОСОБА_5 обміру земельної ділянки в м. Дубровиця Дубровицької міської ради Рівненської області, що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 » та на підставі тлумачення поняття «абрис» в геодезії, зауважено, що це просто схема, яка не містить точних даних і не може виступати доказом.

Крім того, відповідач у відзиві звертає увагу на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0588 з цільовим призначенням (01.03) для ведення особистого селянського господарства, взагалі не має ніякого відношення до оскаржуваного рішення міської ради.

Зі свого боку ОСОБА_3 , перебуваючи в статусі третьої особи, скористалася наданим їй правом та подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що не погоджується з викладеними у позовній заяві мотивами та вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, у письмових поясненнях ОСОБА_3 зазначає, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:009:0342, що по АДРЕСА_1 , на момент прийняття оскаржуваного рішення від 19 червня 2020 року №1001, вже була сформована шляхом розроблення технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі якої були внесені відомості до державного земельного кадастру в 2014 році за її заявою і передана їй в оренду. Згодом вона звернулася із заявою про розірвання договору оренди земельної ділянки та передачі їй її у власність. Тобто, при прийнятті рішення від 19 червня 2020 року №1001 розробляти документацію із землеустрою, як зазначає позивач, їй не було потрібно.

У своїх поясненнях ОСОБА_3 звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 не вказала у позові, що вона знала і про формування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 ще в 2014-2015 роках, і про прийняте рішення щодо оренди земельної ділянки, однак дане рішення не оскаржувала.

При цьому ОСОБА_3 зазначила, що їй відомо про факти звернення ОСОБА_1 до міської ради з приводу того, що в неї забрали частину земельної ділянки. Однак такі твердження, як і твердження відносно непогодження нею меж її земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, не підтвердилися.

До того ж, ОСОБА_3 зауважила, що оскаржуване рішення Дубровицької міської ради від 19 червня 2020 року №1001 не має відношення до земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0588, призначеної для ведення особистого селянського господарства, про яку також вказує ОСОБА_1 у позові.

У той же час, на спростування аргументів відзиву, позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив. Зокрема ОСОБА_1 вказує, що твердження відповідача Дубровицької міської ради про те, що вона знала ще у 2014-2015 роках про формування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 і про прийняте рішення щодо оренди землі ОСОБА_3 є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

Отже, про формування вказаної земельної ділянки вона дізналася лише у другій половині 2021 року і лише після того, як в липні 2021 року вона звернулася до ПП «Земельно-кадастровий та архітектурний центр», що в м. Сарни Рівненської області, для виготовлення проекту землеустрою на названу земельну ділянку. В процесі проведення проектно-вишукувальних робіт, на її замовлення було виготовлено абрис обміру земельної ділянки в м. Дубровиця, що знаходиться в її користуванні, на якому було зазначено кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0342, яка належить ОСОБА_3 . Про те, що рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року стало підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0342, вона дізналася з інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 09 серпня 2021 року. Після цього вона звернулася до Відділу №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області для надання їй копії матеріалів технічної документації на дану земельну ділянку та які їй були, в подальшому, надані.

До цього ні про рішення, яке оскаржує, ні про формування вказаної земельної ділянки в державному земельному кадастрі, ні про присвоєння їй кадастрового номеру, вона не знала.

Крім того, зазначає, що розроблення технічної документації із землеустрою та передача вказаної земельної ділянки в оренду проведені з порушенням діючого на той час законодавства.

Враховуючи наведені позивачем доводи та заперечення у відповіді на відзив, відповідачем Дубровицькою міською радою, в особі міського голови Микульського Б.М., подано до суду доповнення на відзив, де вказується на ряд доказів, які, на думку відповідача, спростовують наведені позивачем факти.

Отже, відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_1 вказує неправдиву інформацію про те, що вона дізналася про формування земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 лише у другій половині 2021 року. Дана обставина підтверджується заявою ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради від 20 листопада 2017 року, вхідний №Л-684. У даній заяві ОСОБА_1 чітко зазначає про відміну рішення міської ради за 2015 рік, яким була передана в оренду земельна ділянка кадастровим номером :01:009:0342, що по АДРЕСА_1 . На зазначену заяву була надана відповідь із наведеними роз`ясненнями. У 2019 році ОСОБА_1 знову зверталася до Дубровицької міської ради і вдруге зазначила про рішення міської ради 2015 року. Копії вказаних заяв позивача та відповідей міської ради, додані до матеріалів справи.

У доповненні на відзив, відповідачем ще раз наголошено та роз`яснено поняття «абрис» та зауважено, що для підтвердження своїх слів, позивач має надати технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), так як це передбачено п. 2 Р. VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр». Отож, вказаним Законом передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Про зазначене неодноразово було повідомлено позивача.

Таким чином, оскаржуване рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року є правомірним, а вимоги позивача безпідставними.

Крім того, в подальшому, а саме 08 травня 2023 року, позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення раніше заявлених позовних вимог, в якій до попередньо заявленої вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Дубровицької міської ради Рівненської області №1001 від 19 червня 2020 року Про припинення договору оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 також просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :00:01:009:0342 шляхом скасування запису в поземельній книзі Державного земельного кадастру.

У зв`язку із збільшенням позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила залучити до участі у справі в якості співвідповідача Відділ №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області.

Так, ухвалою суду від 08 серпня 2023 року, крім іншого, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Відділ №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області та роз`яснено останньому право на подання відзиву або зустрічного позову у встановлений в ухвалі строк.

Отже, у вказаний строк, 29 серпня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надійшов відзив у якому, зокрема, роз`яснено, що на даний час, у зв`язку із зміною структури Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області було створено Відділ №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області та наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 18 лютого 2022 року №23-од затверджено Положення про вказаний Відділ №2.

Згідно п. 1 розділу І зазначеного Положення, відділ є структурним підрозділом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, а відтак, усі функції, завдання та повноваження даного підрозділу стосуються виключно Головного управління. Таким чином, територіальні структурні підрозділи Головного управління не мають статусу територіального органу Держгеокадастру та статусу юридичної особи.

Крім цього, як зазначено у відзиві, в Головного управління відсутній такий структурний підрозділ, як Відділ №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, який залучений ухвалою суду від 08 серпня 2023 року до участі у справі в якості співвідповідача.

У зв`язку із зазначеним, Відділ №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області не є належним відповідачем у даній справі.

На підтвердження вищевказаних обставин, до відзиву додані копії наказу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №23-од від 18 лютого 2022 року "Про затвердження Положення про Управління надання адміністративних послуг та положень про структурні підрозділи Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області" та Положення про Відділ №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області.

Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області у відзиві зазначає, що спору між ОСОБА_1 та Головним управлінням немає та не було, а тому Головне управління не може бути відповідачем у даній справі, оскільки жодних прав позивача не порушило.

При цьому, Головним управлінням зауважено, що вимога про скасування державної реєстрації земельних ділянок є похідною від вимоги про припинення речових прав на такі земельні ділянки, а основою вимогою є саме вимога про припинення речових прав на спірні земельні ділянки. Разом з тим, позивачем не було заявлено вимогу про припинення речового права на спірну земельну ділянку, відтак обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не є належним.

Зауважує, що заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 561810100:01:009:0342, площею 0,09 га, позивач не зазначає у позовній заяві, які порушення були допущені під час здійснення реєстраційних дій, які права чи інтереси позивача були порушені Головним управлінням, не визнані чи оспорені, та не підтверджує вказане доказами.

Також вказує, що земельна ділянка площею 0,0900 га з кадастровим номером 561810100:01:009:0342 внесена до Державного земельного кадастру згідно заяви ОСОБА_3 від 17 жовтня 2014 року №ЗВ-014 на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Дубровицької міської ради в АДРЕСА_1 з метою передачі земельної ділянки в оренду. Дана документація затверджена рішенням Дубровицької міської ради від 25 листопада 2014 року №920, згідно якого вказану земельну ділянку передано ОСОБА_3 в оренду строком на 49 років.

На даний час, згідно відомостей Державного земельного кадастру, дана земельна ділянка перебуває в приватній власності ОСОБА_3 , дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно - 15 липня 2020 року, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 37402403.

Державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0900 га з кадастровим номером 561810100:01:009:0342 була проведена з дотриманням норм законодавства, яке діяло на момент державної реєстрації вказаної земельної ділянки, а будь-які законні підстави для відмови ОСОБА_3 у здійсненні державної реєстрації зазначеної земельної ділянки були відсутні.

Відтак, Головне управління вважає, що оскільки права позивача у даній справі не порушено, тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області відсутні.

У підсумку, Головне управління просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Дубровицької міської ради від 19 червня 2020 року №1001 та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 561810100:01:009:0342 у повному обсязі.

Крім того, 29 серпня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, оскільки такий спір відноситься до компетенції адміністративних судів.

Разом з тим, 14 вересня 2023 року позивачем ОСОБА_1 знову було подано заяву про збільшення раніше заявлених позовних вимог, в якій до раніше заявленої вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Дубровицької міської ради Рівненської області №1001 від 19 червня 2020 року Про припинення договору оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 та передачу її у власність гр. ОСОБА_3 також просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :00:01:009:0342 шляхом скасування запису в поземельній книзі Державного земельного кадастру та державну реєстрацію прав ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку.

Водночас, у вказаній заяві позивач ОСОБА_1 просить залучити до участі у цій справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 , змінивши її процесуальний статус з третьої особи на процесуальний статус співвідповідача у справі.

Так, ухвалою суду від 10 листопада 2023 року, змінено процесуальний статус третьої особи ОСОБА_3 та залучено її до участі у справі в якості співвідповідача.

У зв`язку із зміною процесуального статусу, ОСОБА_3 було роз`яснено право на подання відзиву у встановлений в ухвалі строк.

При цьому, відповідачем Дубровицькою міською радою, в особі міського голови Микульського Б.М., 20 вересня 2023 року подано відзив на позовну заяву про збільшення раніше заявлених позовних вимог.

Отже, у вказаному відзиві відповідач Дубровицька міська рада надає роз`яснення Державного земельного кадастру та вказує, що процедура державної реєстрації земельної ділянки передбачається Порядком ведення Державного земельного кадастру, який затверджений постановою КМ України №1051 від 17 жовтня 2012 року.

Тому, з посиланням на даний Порядок, відповідачем роз`яснено покроково процедуру державної реєстрації земельної ділянки та зазначено, що державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 561810100:01:009:0342 здійснено на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

При цьому, у відзиві, із посиланням на ч. 10 ст. 24 Закону України Про державний земельний кадастр, наведено випадки, коли державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастром реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, до яких належить: 1) поділ чи об`єднання земельних ділянок; 2) якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; 3) у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Зважаючи на практику Верховного суду, зауважує, що вказані випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки розраховані на відсутність спірних правовідносин та не можуть обмежувати право особи на захист своїх земельних прав та інтересів у разі неправомірної реєстрації земельної ділянки за іншою особою. Скасування державної реєстрації земельної ділянки з цієї підстави має на меті припинення існування земельної ділянки як об`єкту, речові права на який відсутні, і щодо якої не існує речових прав.

Вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено порушення її прав щодо володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в її власності за адресою: АДРЕСА_3 , і яка не ідентифікована шляхом внесення відомостей до ДЗК та присвоєння кадастрового номеру.

Тому, така вимога позивача напряму порушує конституційні права людини щодо правоволодіння земельною ділянкою, у даному випадку ОСОБА_3 , безпідставно вимагаючи скасування державної реєстрації права на неї.

Таким чином, Дубровицька міська рада підтримує свою позицію про наявність усіх підстав для відмови в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У свою чергу, позивач ОСОБА_1 26 вересня 2023 року подала до суду відповідь на вказаний відзив Дубровицької міської ради, мотивація якого дублює вже вказані обставини у позовній заяві та містить ряд звинувачень в адресу Дубровицької міської ради, зокрема її працівників, щодо професійної непридатності у цій сфері, як і у їхній зацікавленості у захисті саме ОСОБА_3 , порушуючи при цьому її інтереси.

Вважає, що нею надано суду достатньо доказів, які вказують на те, що технічна документація на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3 , не відповідає вимогам діючого земельного законодавства, про що також зазначено у висновку експерта, а також надала докази часткового накладення спірних частин обох земельних ділянок, що вказує на те, що Дубровицька міська рада з урахуванням названих нею порушень, не мала права приймати оскаржуване нею рішення.

На думку позивача ОСОБА_1 , усе в сукупності дає їй право просити суд повністю задоволити її позов.

Крім того, позивач ОСОБА_1 , після ознайомлення з наведеними у відзиві Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області доводами, 14 вересня 2023 року також подала до суду заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до залученого співвідповідача - Відділу №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області.

За результатом розгляду вказаної заяви позивача, ухвалою суду від 10 листопада 2023 року судом прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від частини позовних вимог до Відділу №2 управління у Сарненському районі Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та закрито провадження в справі в цій частині позовних вимог.

В іншій частині позовних вимог продовжено судовий розгляд.

Окрім того, 29 листопада 2023 року до суду надійшов відзив співвідповідача ОСОБА_3 , в якому вона вказує на те, що земельна ділянка за кадастровим номером 561810100:01:009:0342 внесена до ДЗК на підставі документації із землеустрою, яка пройшла перевірку відповідності вимогам діючого законодавства, як це передбачено законом. Отже, земельна ділянка у власність прийнята правомірно та у відповідності до вимог законодавства.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 знала про формування земельної ділянки з кадастровим номером 561810100:01:009:0342 ще у 2014-2015 роках, але не оскаржувала його в частині не погодження чи взагалі скасування як такого. Твердження позивача про захоплення її частини ділянки, про непогодження нею меж земельної ділянки з кадастровим номером 561810100:01:009:0342, неможливість встановлення меж належної їй земельної ділянки є голослівним та не підтверджене жодним доказом, окрім домислів позивача.

Вважає, що вона та відповідач Дубровицька міська рада діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

13 грудня 2023 року позивачем ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив ОСОБА_3 , яка повністю повторює аргументацію відповіді на відзив Дубровицької міської ради, що подано до суду 26 вересня 2023 року.

Разом з тим, 20 грудня 2023 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача Дубровицької міської ради на відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив співвідповідача ОСОБА_3 , де міською радою зауважено, що для позивача немає жодних перешкод для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), про що було проінформовано позивача неодноразово, яка вперто це заперечує.

Вважає, що позивач ОСОБА_1 уникає виготовляти технічну документацію на свою земельну ділянку, бо знає, що всі її претензії, які висвітлені у даній справі, будуть нікчемними, а тому вкотре просить відмовити у задоволені позовних вимог.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважаючи позов правомірним та обґрунтованим наявними в матеріалах справи доказами. Просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача Дубровицької міської ради - Пшенична К.Д. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Водночас представник відповідача просила врахувати наведені у відзиві та доповнені на відзив обставини та факти при ухвалені рішення. При цьому просила зважати на відомості, які отримані в ході судового розгляду з приводу кваліфікації експерта ПП Експерт-Рівне-Консалт ОСОБА_6 з наданням відповідної оцінки, як доказу, складеному ним висновку.

Співвідповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. При цьому, у заяві наполягала на необґрунтованості позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Зокрема зазначила, що у встановленому законом порядку вона провела процедуру присвоєння кадастрового номера належній їй земельній ділянці, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а дії міської ради при ухваленні рішення №1001 від 19 червня 2020 року були правомірними та такими, які відповідали її повноваженням і вимогам чинного законодавства України у сфері земельних відносин.

Заслухавши пояснення сторін, які з`явилися у судове засідання, експерта, дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.

Крім того, в рамках розгляду вказаної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, посилаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що між нею та ОСОБА_3 , як суміжним землекористувачем, існує земельний спір, оскільки частина земельної ділянки, яка передана ОСОБА_3 рішенням Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року, фактично перебуває у її власності та користуванні.

Тому вважає, що рішенням Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року порушуються її права та законні інтереси, оскільки таке прийняте з грубим порушенням норм чинного законодавства України.

Отже, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , що підтверджується доданими копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 1996 року та технічного паспорту на житловий будинок (а.с.13, 14-16).

Крім того, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_4 знаходиться на земельній ділянці розміром 738 кв.м., виділеної за рішенням Дубровицької міської Ради народних депутатів №25 від 25 грудня 1954 року, про що зазначено також у доданій копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 1996 року.

Разом з тим, 05 березня 1998 року позивачу ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю серії РВ 000057 (а.с.17) з якого вбачається, що ОСОБА_1 на підставі рішення Дубровицької міської ради народних депутатів від 16 жовтня 1997 року №217 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0746 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_5 . Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Вказаний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №57.

Слід відмітити, що позивачем не згадується та не обґрунтовується відмінність у розмірі одної і тої ж земельної ділянки, яка спочатку була прийнята у спадщину та її розмір значиться як 738 кв.м., що складає 0,0738 га та в подальшому виділена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_4 вже у розмірі 0,0746 га.

Заразом встановлено, що 12 січня 2009 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (а.с.78-79) придбала у ОСОБА_7 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8 на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2011 року набула права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.75-76)

Таким чином, ОСОБА_3 стала власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію прав №32806726 від 10 січня 2012 року (а.с.77) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21618418 від 21 січня 2009 року (а.с.80).

08 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до ПП Дубровицьке земельно-кадастрове бюро, у якій просила виготовити технічну документацію із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яку вона планує отримати в оренду, загальною площею 0,0900 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , що на території Дубровицької міської ради (а.с.73).

На підставі договору №140808-1 від 08 серпня 2014 року на замовлення ОСОБА_3 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Дубровицької міської ради в АДРЕСА_1 та присвоєно кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0342 (а.с.70-94).

У подальшому, рішенням Дубровицької міської ради від 25 листопада 2014 року №920 Про передачу земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.95) передано в оренду строком на 49 років ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0342, площею 0,09 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та вказано користувачу земельної ділянки укласти з Дубровицькою міською радою договір оренди землі на вказану земельну ділянку протягом місяця з дня прийняття рішення.

Так, 19 червня 2020 року Дубровицька міська рада, розглянувши заяву ОСОБА_3 щодо розірвання договору оренди землі на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , за згодою сторін та передачі даної земельної ділянки їй у власність, прийняла рішення №1001, яким припинено договір оренди землі від 15 січня 2015 року, номер запису речового права (оренди) №8431826, укладеного між Дубровицькою міською радою та ОСОБА_3 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,09 га, кадастровий номер :01:009:0342, землі житлової та громадської забудови на території Дубровицької міської ради, (02.01) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд шляхом укладання додаткової угоди про розірвання його за згодою сторін.

Водночас, вказаним рішенням міської ради передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,09 га, кадастровий номер :01:009:0342, (02.01) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, землі житлової та громадської забудови на території Дубровицької міської ради.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Проте, позивач ОСОБА_1 стверджує, що вищевказане рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року прийняте з грубим порушенням норм чинного законодавства України та порушує її права і законні інтереси.

Порушення своїх прав позивач аргументує тим, що передана у власність ОСОБА_3 земельна ділянка кадастровим номером :01:009:0342 накладається на належну їй земельну ділянку згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії 000057 від 05 березня 1998 року.

На підтвердження вказаного порушення, позивачем додано абрис обміру земельної ділянки, що знаходиться у її користуванні.

На думку позивача, це означає, що процедура встановлення фактичних меж земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3 та встановлення і передача межових знаків їй на зберігання, проведені формально, або ж не проводилися взагалі.

Водночас, як вказує позивач, при передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 на підставі оскаржуваного нею рішення, з нею також не погоджували у належний спосіб та за встановленою процедурою межі даної земельної ділянки.

Тому, позивач вважає, що в результаті таких дій, склалась ситуація, при якій ОСОБА_3 юридично належить частина земельної ділянки, яка перебуває саме у її користуванні та належить їй на праві власності.

Отже, зважаючи на вищевказане та оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з положеннями статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

З метою захисту своїх прав, позивач звернулась до суду із вимогою про визнання незаконним та скасування рішення Дубровицької міської ради №1001 від 19 червня 2020 року Про припинення договору оренди земельної ділянки в АДРЕСА_1 , та передачу її у власність ОСОБА_3

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначено вище, частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч. 2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону

Частиною 5 ст. 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом .

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як встановлено в ході розгляду справи та вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25-26), ОСОБА_3 , на виконання вищевказаних вимог законодавства, здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:009:0342, площею 0,09 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Положеннями ст. 22 ЗК України в редакції, чинній на момент видачі позивачу ОСОБА_1 державного акту про право приватної власності на землю, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

З матеріалів справи вбачається, що межі земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , що належить останній згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 000056 від 05 березня 1998 року, не закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками, кадастровий номер земельній ділянці не присвоєний, незважаючи на те, що відповідачем неодноразово пропонувалося розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Вказане підтверджується доводами, наведеними відповідачем у відзиві та доповненні на відзив, які знаходять своє відображення у наданих в якості доказів відповідях на заяви ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року №Л-684 та від 04 жовтня 2019 року №Л-345 (а.с.103, 106-107).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Тому, позивачем було подано клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи, яке судом задоволено та призначено вказану експертизу, проведення якої доручено експертам ПП Експерт-Рівне-Консалт.

У висновку за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №220728/1_ФМ, складеному 06 лютого 2023 року (а.с.214-231), експерт Фурсович М.О., який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 10.6 Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів, зазначає, що дослідження проводилось на місці знаходження об`єкта експертизи методом огляду об`єкта експертизи, його обмірів і фотофіксації.

Так, експерт ОСОБА_6 у висновку неодноразово вказує на відсутність кадастрового номеру на земельну ділянку, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 000057 від 05 березня 1998 року, власником якої є ОСОБА_1 та невнесення даної земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

Таким чином, при наданні висновку експерт зазначив про неможливість надання відповіді на поставлене питання щодо наявності порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, яка перебуває у власності та користуванні ОСОБА_3 на земельну ділянку, власником якої відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії 000057 від 05 березня 1998 року є ОСОБА_1 , відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів.

У даному випадку підлягає також спростуванню доданий позивачем, як доказ накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, яка перебуває у власності та користуванні ОСОБА_3 на її земельну ділянку, власником якої вона є відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії 000057 від 05 березня 1998 року, Абрис обміру земельної ділянки в м. Дубровиця Дубровицької міської ради Рівненської області, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1

Так, звертаючись до тлумачення поняття абрис, варто зауважити, що це креслення, схематичне зображення ділянки або місцевості. У обмірних і знімальних роботах він означає план, позначений схематично, з урахуванням всіх об`єктів, необхідних для створення точної схеми.

Із зазначеного слідує, що це є лише документ, з урахуванням якого і складається точна (кінцева) схема і не є документом, що затверджує параметри території, у даному випадку встановлює межі земельної ділянки.

Абрис є лише складовою до Акту встановлення меж земельної ділянки.

Оскільки абрис не є остаточним документом, який визначає межі земельної ділянки, а отже не містить точних даних, тому не може слугувати доказом накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, що по АДРЕСА_1 на земельну ділянку, що по АДРЕСА_3 , про що стверджує позивач.

Водночас, у судовому засіданні, під час допиту судовий експерт ОСОБА_6 підтвердив допущену ним технічну помилку у п. 1.1 висновку судової земельно-технічної експертизи №220728/1_ФМ, складеного 06 лютого 2023 року та вказав, що замість земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 ним було зазначено земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0588.

Отже, експерт ОСОБА_6 у п. 1.1 висновку зазначив, що технічна документація із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0342, зважаючи на вищевказані виправлення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 та яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативно-правовим актам з питань землеустрою та землекористування.

Одночасно у п. 1.2 вказаного висновку, експерт вказує на її невідповідність, що є суперечливим, і така невідповідність полягає у наступному:

- відсутня схема прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості/абриси (кроки);

- відсутній список межових знаків, переданих на зберігання.

З висновку вбачається, що основними нормативними документами, що містять вимоги до технічної документації щодо складання та затвердження державних актів на право власності на земельну ділянку та які були використані експертом в ході дослідження, є Земельний кодекс України, Закон України Про землеустрій, Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Заразом варто зазначити, що у відповідності до ст. 110 ЦПК України, законодавцем визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Отож, що стосується питання відповідності технічної документації із землеустрою на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:009:0342 та :01:009:0588 вимогам земельного законодавства та іншим нормативно-правовим актам з питань землеустрою та землекористування суд не бере до уваги, оскільки у позовних вимогах не стоїть питання визнання технічної документації такою, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Тому у суду відсутні підстави для надання юридичної оцінки процедурі складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Дубровицької міської ради в АДРЕСА_1 та ставити під сумнів її розмір визначений такою документацією.

Тим більше, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0588 та будь-яких дій по її оформленню, то варто зауважити, що дана земельна ділянка взагалі не має стосунку до оскаржуваного рішення, а отже не є предметом спору.

Варто вказати, що предмет правового розгляду формується позовною заявою, в якій і вказується вимога позивача та підстави, які цьому послугували.

Таким чином, визначаючи предмет та підставу спору, що, відповідно, є правом позивача, ОСОБА_1 оскаржує рішення органу місцевого самоврядування, яке безпосередньо стосується конкретної земельної ділянки, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, яка перебуває у власності та користуванні ОСОБА_3 та знаходиться в АДРЕСА_1 .

Натомість, при обґрунтуванні своїх позовних вимог та зазначення підстав для звернення до суду, крім земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342, яка на переконання позивача накладається на земельну ділянку позивача, що знаходиться по АДРЕСА_3 , також вказує і на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0588, яка також перебуває в користуванні ОСОБА_3 та як і попередня земельна ділянка, накладається на її земельну ділянку.

У частині 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У той же час, важливою обставиною є встановлення факту погодження меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342 з позивачем, як власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, оскільки позивач зазначає, що межі даної земельної ділянки не погоджувала, хоча, в ході розгляду справи, припустила, що могла погодити, але вона не спеціаліст в цій галузі і не могла розуміти значення вчинених нею таких дій.

Втім, суд критично відноситься до таких тверджень позивача.

Так, постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) надано висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду України від 28 березня 2018 року №681/1039/15-ц; постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 350/1137/16-ц (провадження № 61-14260св18).

За таких обставин, ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути підставою для відмови в оформленні права власності на земельну ділянку.

Згідно з положеннями ст. 55 Закону України Про землеустрій, в редакції, яка діяла на момент оформлення технічної документації ОСОБА_3 , установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.

Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками на той час визначався Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною.

При цьому, стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах №350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та №514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження№ 14-730цс19), постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 404/3048/18 (провадження № 61-19228св19).

Так, на думку ВП ВС у процесі оформлення права на земельну ділянку достатньо не підписати Акт погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки, а лише запропонувати їм це зробити. Якщо сусід відмовляється це зробити, то це його конституційне право на вільне волевиявлення та реалізація належних йому прав, або іншими словами: ніхто не може нікого заставити щось підписувати. Головне тут, на думку ВП ВС те, що підписання або непідписання Акту погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, тому не може вплинути на саму процедуру приватизації.

При добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акту погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Особливу увагу суд також звертає на те, що в ході розгляду даної цивільної справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що вона не погоджувала межі земельної ділянки, а тому між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:009:0342.

Саме на вказану обставину покликалася позивач як на підставу свого порушеного права у спірних правовідносинах, і саме неврахування факту наявності такого земельного спору і є фактичною підставою позовних вимог, оскільки, на її думку, Дубровицька міська рада всупереч своїм повноваженням та встановленим нормам законодавства своїм рішенням №1001 від 19 червня 2020 року передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, межі якої є спірними.

Отже, із вказаних позивачем та встановлених у ході судового розгляду обставин, суд приходить до висновку, що першопричиною звернення до суду вбачається все ж таки наявність спору позивача щодо погодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 .

До того ж, при встановленні даної обставини в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 ствердно про це зазначила.

Однак, всі твердження позивача в цій площині спростовуються матеріалами технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_3 (а.с.68-94), де містяться дані про погодження позивачем ОСОБА_1 меж вказаної земельної ділянки.

Зокрема, як вбачається з Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08 серпня 2014 року (а.с.89-90) саме в присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_9 був складений даний Акт, в якому зазначено, що власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

Таким чином, вказані Актом межі земельної ділянки ОСОБА_3 за кадастровим номером :01:009:0342, площею 0,09 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 на території Дубровицької міської ради були погоджені відповідними службами та суміжними землекористувачами, та, відповідно, скріплені особистими підписами.

Як підсумок, суд критично відноситься до твердження позивача ОСОБА_1 про те, що вона не погоджувала межі земельної ділянки ОСОБА_3 , як суміжний землекористувач, оскільки такий факт не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи та був спростований, як іншими учасниками справи, так і самим позивачем при наведені своїх обґрунтувань і заперечень.

До того ж, зі змісту п. 1 вищевказаного Акту вбачається, що межі земельної ділянки за кадастровим номером :01:009:0342, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0900 га, наданої орендарю/користувачу земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 6 штук. Межі від АБ, БВ, ВГ, ГА земельної ділянки співпадають з існуючою огорожею, а поворотні точки 1, 2, 3, 4, 5, 6 закріплені існуючими стовпами, тому на бажання орендаря, керуючись п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №356 від 18 травня 2010 року, межові знаки не встановлені у цих поворотних точках.

Так, п. 3.8 Інструкції визначено, що межові знаки не встановлюються на бажання власника (користувача) у разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Проте експерт ОСОБА_6 у висновку посилається на п. 2.8 Інструкції, який, у свою чергу, містить лише перелік документів, які має включати в себе технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), залишивши поза увагою вищевказаний п. 3.8 Інструкції, коли вказував на невідповідність технічної документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0342.

Зазначене експерт ОСОБА_6 не зміг пояснити чи/або спростувати у судовому засіданні під час з`ясування вказаної обставини представником відповідача ОСОБА_2 .

Отже, вказані недоліки технічної документації, які експертом зазначаються у висновку, спростовуються наведеними у рішенні суду обставинами та нормами законодавства, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі і тими, які були використані експертом.

У той же час, зважаючи на заперечення представника відповідача - Пшеничної К.Д. з приводу надання висновку судової земельно-технічної експертизи експертом Фурсовичем М.О., який, на запевнення представника відповідача, не є повноважною особою на проведення таких експертиз, суд вважає за необхідне надати належну правову оцінку вказаному запереченню.

Частиною 1 ст. 7 Закону України Про судову експертизу визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Зі змісту ст. 10 Закону України Про судову експертизу вбачається, що судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

У відповідності до ст. 17 Закону України Про судову експертизу, порядок присвоєння кваліфікації судового експерта фахівцям чи позбавлення кваліфікації судового експерта фахівців, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, визначається Міністерством юстиції України. З цією метою при Міністерстві юстиції України створюється Центральна експертно-кваліфікаційна комісія, яка діє відповідно до положення про неї, що затверджується Міністерством юстиції України.

Так, 03 березня 2015 року наказом Міністерства юстиції України №301/5 затверджено Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів (далі - Положення).

Згідно п. 3 Розділу ІV Положення, кваліфікація судового експерта фахівцям НДУСЕ присвоюється згідно з Переліком видів судових експертиз та експертних спеціальностей, за якими присвоюється кваліфікація судового експерта фахівцям науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (додаток 5).

Кваліфікація судового експерта фахівцям, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, присвоюється згідно з Переліком видів судових експертиз та експертних спеціальностей, за якими присвоюється кваліфікація судового експерта фахівцям, що не працюють у державних спеціалізованих установах (додаток 6).

Суд вважає за необхідне, звернути увагу учасників справи на той факт, що згідно вимог вказаного Положення, експертизи з питань землеустрою виконуються судовими експертами, які атестовані за спеціальністю 10.20 Дослідження з питань землеустрою.

Отже, як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи №220728/1_ФМ від 06 лютого 2023 року, експерт Фурсович М.О., якому було доручено проведення вказаної експертизи, має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю - 10.6 Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів.

У ході надання пояснень у судовому засіданні, експерт Фурсович М.О. підтвердив той факт, що починаючи з 2008 року має кваліфікацію лише за спеціальність 10.6 Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів.

Проте зауважив, що до 2008 року, протягом шести років у нього була кваліфікація судового експерта за спеціальністю 10.20 Дослідження з питань землеустрою, а тому вважає, що його знань більше ніж достатньо на проведення такого роду експертиз, зважаючи також на той факт, що він є кандидатом технічних наук та викладачем у навчальному закладі.

На думку експерта Фурсовича М.О., він не порушив вимог до висновку експерта, які визначені у нормах ЦПК України, а відсутність кваліфікації ніяким чином не впливає на можливість його проводити експертизи з дослідження питань землеустрою.

Отже, незважаючи на переконання експерта Фурсовича М.О., з аналізу викладеного вище слідує, що висновок експерта №220728/1_ФМ від 06 лютого 2023 року, за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, наданий експертом, який не має спеціальної кваліфікації на проведення такого роду експертиз, як того вимагає законодавство.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ураховуючи наведене, вказаний висновок експерта Фурсовича М.О. не може бути належним та допустимим доказом у справі.

Водночас, суд вважає за необхідне зупинитися на тому, що встановлені під час розгляду справи обставини також спростовують доводи позивача ОСОБА_1 про те, що про формування земельної ділянки кадастровим номером :01:009:0342, як окремого об`єкта нерухомого майна, вона дізналася лише в другій половині 2021 року, а саме після того, як у липні 2021 року звернулася до ПП Земельно-кадастровий та архітектурний центр для виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку.

Проте неправдивість такого твердження позивача підтверджується, окрім вказаного, і наданими відповідачем копіями заяв ОСОБА_1 , які зареєстровані у міській раді 20 листопада 2017 року за Вх.№Л-684 та 25 вересня 2019 року за Вх.№Л-345 (а.с.104, 105) про відновлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , з яких чітко прослідковується те, що позивач знала про передачу в оренду ОСОБА_3 земельної ділянки, про виготовлення ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою та про встановлення меж даної земельної ділянки.

З відповідей Дубровицької міської ради на вищевказані заяви ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року та 04 жовтня 2019 року (а.с.103, 106-107) вбачається, що міською радою було рекомендовано ОСОБА_1 розробити технічну документацію із землеустрою для встановлення меж її земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно державного акта серії РВ-000057 від 05 березня 1998 року та присвоєння їй кадастрового номеру.

Однак, як встановлено, позивач наданими їй роз`ясненнями та рекомендаціями не скористалася, як і не оскаржувала такі дії міської ради, про що їй було доведено до відома у наданих відповідях.

Тому, вказані вище дії позивача суд розцінює як недобросовісні, які свідчать про намагання позивача ввести суд в оману, аргументуючи свої доводи неправдивими даними.

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. (Постанова Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

За таких обставин, суд не вбачає наявності порушеного права ОСОБА_1 при прийнятті оскаржуваного рішення Дубровицькою міською радою, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того, після встановлення вищевказаних обставин, ще однією підставою для відмови у позові може слугувати пропущення позивачем строків позовної давності.

Так, позивач, намагалась довести, що про порушення свого права вона дізналася лише у липні 2021 року.

Втім, достовірно встановлено судом, що про ті обставини, на які позивач посилається як на підставу для звернення до суду, їй були відомі починаючи з 2014 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що початком перебігу позовної давності є момент у часі, коли ОСОБА_1 звернулася до Дубровицької міської ради з вимогою про відновлення меж її земельної ділянки.

Разом із тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа Серявін та інші проти України від 10.02. 2010, заява № 4909/04).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 12 березня 2024 року о 15-00 год.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 21 червня 1998 року Дубровицьким РВ УДМС України в Рівненській області.

Відповідач 1: Дубровицька міська рада, вул. Воробинська, 4, м.Дубровиця Сарненський район Рівненська область, .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 .

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.