ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 607/15148/20

Провадження № 22-ц/4820/397/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, за апеляційною скаргою Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в складі судді Позняка В.М. від 27 липня 2021 року.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (далі Монастир), звертаючись в суд з вказаним позовом до відповідачки, посилався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року, виданого Тернопільським бюро технічної інвентаризації.

Рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 року № 133, на підставі якого видано свідоцтво монастирю Св. Теодора Студита, який пізніше перейменований в релігійну організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», вказані будівлі передано у власність для культових потреб монастиря: для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших і практики відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації.

З 1999 року за згодою власника в цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом Монастиря Св. Теодора Студита (юридичної особи, що за видом релігійних організацій відповідно до статті 7 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації є монастирем) та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці як інститут єпархіального права, який заснований у 2004 році, як церковна «юридична особа» відповідно до норм ККСЦ, без державної реєстрації та набуття статусу юридичної особи. Членом цього монастиря була ОСОБА_1 , яка й зареєстрована за вказаною адресою з 19.11.2013 року на правах монахині.

Право користування житловим будинком (сервітут) як речове право на чуже майно відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦПК України виникло в ОСОБА_1 на підставі прийняття її в монахи Монастиря і добровільного надання керівництвом позивача окремого житлового приміщення для задоволення її потреб у проживанні в процесі ведення спільного монашого життя.

02.04.2017 року ОСОБА_1 виключено з членів колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці у зв`язку з його церковною ліквідацією (скасуванням).

Колишній Монастир Введення в храм Пресвятої Богородиці, до якого належала ОСОБА_1 , з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, був канонічно скасований Декретом ОСОБА_2 від 27.04.2017 року. Рішення про скасування монастиря від 01.02.2019 року затвердив ОСОБА_3 .

З моменту канонічного скасування Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_1 втратила членство (у розумінні ККСЦ - втратила приписку) в колишньому монастирі Введення у храм Пресвятої Богородиці.

ОСОБА_1 (сестра ОСОБА_4 ) розпочала проживання з 19.11.2013 року і припинила 05.05.2017 року, вчинивши власні добровільні вольові дії щодо вселення в житловий будинок ОСОБА_5 і виселення з нього, в цей період вона мала право користування чужим житлом на правах особистого строкового сервітуту, який виник на підставі усного договору з позивачем, обумовленого метою його функціонування та прийняття відповідачки в монахині ОСОБА_5 . Власними діями щодо виселення з житлового будинку ОСОБА_5 на добровільній основі, відповідачка фактично вчинила односторонній правочин щодо припинення права користування чужим житлом.

Від 04.06.2020 року в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, члени якої приписані до дому спільноти. Позивачка не є членом цієї чернечої інституції, не має церковної приписки до дому цього інституту, тому згідно з церковним законодавством не має права перебувати в будівлі цієї монашої спільноти.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

05.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_5 , в якому просила зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом вселення її до будинку та передачі дублікату ключів від нього.

Посилалася на те, що прийшла до монастиря 20.12.2003 року. Постриг у рясу отримала 15.02.2008 року, а постриг у Малу схиму - 22.09.2003 року. У монашому стані перебувала понад 17 років. З 19.11.2013 року як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці прописана разом з іншими членами цього чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 , а тому вважає, що набула права користування цим житлом.

Жодного іншого тимчасового чи постійного житла не має.

05.05.2017 року вона разом із монашою спільнотою сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у ОСОБА_6 із-за постійних конфліктів з незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_7 ) і незаконних дій владики ОСОБА_8 .

З 01.02.2018 року та протягом всього часу вона разом із сестрами монашої спільноти намагалися повернутися у вказане житло, однак через заміну замків вільно повернутися не змогли.

28.08.2020 року вона разом із сестрами вчергове не були допущені на територію монастиря.

Житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 є її єдиним житлом в Україні, і вона не втратила інтерес до цього житла.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.07.2021 року в задоволенні позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задоволено.

Зобов`язано Релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів.

Стягнуто з Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» в користь ОСОБА_1 840,80 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» просить скасувати рішення суду як незаконне та задовольнити первісний позов, а в зустрічному позові відмовити. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми ЖК УРСР та помилково визначив, що будівлі по АДРЕСА_1 мають статус житлового приміщення. Вказаний об`єкт не належить до житлового фонду та використовується позивачем відповідно до мети його діяльності відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації.

Висновок суду про те, що ОСОБА_1 проживала в спірній будівлі з 2003 року і докладала свої зусилля для його облаштування, а іншого житла не має, не ґрунтується на достатніх доказах.

Як зазначено в зустрічному позові ОСОБА_1 , з 19.11.2013 року вона як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, у відповідності до канону 913 набула постійне місце проживання разом з іншими членами цього чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 . Тобто, вона сама зазначає підстави набуття нею місця проживання як монахині монашої спільноти.

Судом не враховано, що декретом від 27.04.2017 року Верховного Архиєпископа УГКЦ постановлено закрити Монастир Введення в храм Пресвятої Богородиці та всі залежні монастирі у зв`язку з систематичними порушеннями монашої дисципліни, монаших правил, ігнорування розпорядженнями єпархіального єпископа та Верховного Архиєпископа УГКЦ, а також діями деяких членів, що створило суперечливий Богопосвяченому життю стан. 05 травня 2017 року ОСОБА_1 з власної волі залишила монастир і впродовж останніх трьох років там не проживає, при цьому її звільнено з монашого стану. У с. Великі Бірки засновано Святоблаговіщенську монашу спільноту.

Не враховано, що перебування на території монастиря особи, яка не є членом чернечої інституції, позбавляє можливості власника використовувати приміщення за цільовим призначенням.

Вважає, що намагання ОСОБА_1 вселитися до монастиря є спробою захоплення колишніми членами ліквідованого Монастиря введення у храм Пресвятої Богородиці монастирської будівлі і цілеспрямоване створення перешкод у здійсненні права власності позивачем.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.04.2022 року апеляційну скаргу релігійної організації Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.07.2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом релігійної організації Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням - закрито.

Постановою Верховного Суду від 28.06.2023 року Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд виходив з того, що спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, а отже, стосується цивільних прав і обов`язків сторін, тому підлягає вирішенню судом відповіднодо ст.19 ЦПК України.

Розпорядженням голови Тернопільського апеляційного суду від 12.10.2023 року на підставі п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України цивільну справу № 607/15148/20 передано на розгляд Хмельницькому апеляційному суду.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 05.12.2023 року за заявою РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» рішення Тернопільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.07.2021 року в частині позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням визнано нечинним, провадження у справі у цій частині закрито.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції від 27.07.2021 року переглядається лише в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням.

В засіданні апеляційного суду представниця апелянта підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Представниця позивачки заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норми матеріального права, викладені в рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Так, судом встановлено, що рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 року № 133 передано безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно додатком за адресою АДРЕСА_1 , для культових потреб монастиря.

Згідно акта передачі комунального майна від 29.07.1999 року за адресою: смт. Великі Бірки, вул. Б.Хмельницького, 15, Великобірківський сільський голова передав, а Ієромонах о. Григорій Планчак від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , допоміжні споруди, земельну ділянку площею 0, 51 га та інженерні комунікації.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року об`єкт в АДРЕСА_1 належить монастирю св. Теодора Студита на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель.

Тернопільським районним БТІ 15.07.2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм Пресвятої Богородиці по вул. Б. Хмельницького, 15 в смт. В. Бірки. Культова споруда монастиря складається з будівлі, позначеної літерою «А», трапезної (позначена літерою «Б»), швейної майстерні (позначена літерою «З»), пожводойми (позначена літерою «К»), огорожі та відмостки. Також до даної будівлі входять нежитлові приміщення: каплиця, святилище, захристіє, паламарська, келії та побутові: ванна, санвузол, коридори, посудомийна, вбиральні, душові. Вказаний об`єкт є єдиним цілісним комплексом культової споруди монастиря, який призначений для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій, передбачених внутрішніми постановами УГКЦ та місцевими традиціями.

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первинна назва Монастир св. Теодора Студита ) набула статус юридичної особи відповідно до Закону України Про свободу совісті та релігійні організації 27.03.1995 року - з моменту реєстрації Статуту Міністерством України у справах національностей, міграції та культів. Засновник - релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено 15.05.2007 року.

Відповідно до Статуту релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Студита 19.06.2017 року, зареєстрований в Міністерстві культури, наказ № 835 від 31.08.2017 року, (далі - Монастир) (попередня назва - монастир Святого Теодора Студита) є релігійною спільнотою монахів, що живуть згідно правил східного членства.

Монастир входить до ієрархічної структури релігійного об`єднання Української Греко-Католицької Церкви, яка перебуває в єдності з Римським апостольським престолом (п.1.5, 1.8 статуту).

Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» є автономним монастирем свого права і підпорядковується Тернопільсько-Зборівському архієпископу і митрополиту УГКЦ згідно кодексу канонів ОСОБА_9 (п.1.9 статуту).

Монастир як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому статуту (пункт 1.13 статуту).

Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою) (п.2.2 статуту).

11.10.2017 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, згідно якої відбулася зміна найменування позивача з «Монастир св. Теодора Студита» на Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви».

Грамотою Єпископа Тернопільського УГКЦ кир Михаїла Сабриги від 14.06.1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт. Великі Бірки Тернопільської Єпархії, яку поручено духовній та матеріальній опіці її засновника ОСОБА_10 , Ігумена монастиря св. Теодора Студійського у с. Колодіївка.

Згідно будинкової книги будинку АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у вказаному будинку з 19.11.2013 року.

Декретом від 27.04.2017 року №ВА 17/162 Верховний ОСОБА_11 постановив закрити Монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що в смт. Великих Бірках Тернопільського району, та всі залежні монастирі. Декрет виданий з огляду на систематичні порушення монашої дисципліни монарших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального єпископа та Верховного Архиєпископа УГКЦ, а також діям поодиноких членів що створило суперечливий Богопосвяченому життю стан, а мирянам завдало значних фізичних, психічних і духовних наслідків.

05.05.2017 року ОСОБА_1 разом з іншими сестрами монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці залишила вказане житло у монастирі, забравши при цьому особисті речі.

Згідно протоколу С.Теодозія мон. ОСОБА_12 від 06.05.2017 року повідомила Управління Тернопільсько-Зборівської єпархії УГКЦ 09.05.2017 року про те, що 05.05.2017 року, сестри, в тому числі ОСОБА_13 , особисто взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир.

Листом від 09.05.2017 року С.Теодозія мон. Теодосія ОСОБА_14 повідомила архієпископу і митрополиту ОСОБА_15 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Повідомила, що монахині, серед яких ОСОБА_13 , від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтували проти розпоряджень, вибірково їх виконували, ігнорували нею і багато речей робили по власній волі. Це створювали у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05.05.2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію.

ОСОБА_16 , разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційний центр Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року №6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями кир ОСОБА_8 , якими він іменував ігуменю с. Теодозію ( ОСОБА_17 ), через те, що цьому не передував вибір.

Також 12.10.2017 року ОСОБА_16 разом з іншими підписантами зверталася з листом до владики ОСОБА_18 протосинкела Тернопільсько-Зборівської Архиєпархії, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачується в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер.

З часу залишення монастиря, 05.05.2017 року, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає.

Декретом від 04.06.2020 року №165/2020 архієпископ і митрополит ОСОБА_15 повідомив про заснування Святоблаговіщенської монашої спільноти в с. Великі Бірки.

28.08.2020 року ОСОБА_1 та інші особи, що залишити монастир 05.05.2017 року, приїхали до будинку монастиря, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки змінені. ОСОБА_19 їх не впустила, у зв`язку з чим вони зверталися у поліцію. У відповідь листом ТВП ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2020 року заявникам рекомендовано звернутися до суду.

Листом від 20.08.2020 року №232/2020 Архієпископ і митрополит ОСОБА_15 надав канонічне попередження монахині Йоанні (Костевська Зофія) на один місяць, в якому повідомив, що якщо вона не змінить поведінки, то буде звільнена з монашого стану.

Декретом про звільнення з монаршого стану від 22.10.2020 року №460/2020, архієпископ і митрополит ОСОБА_15 постановив монахиню ОСОБА_4 ( ОСОБА_20 ) члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.

Наведені обставини підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вселилася у спірний будинок з дозволу власника у 2003 році, докладала свої зусилля для його облаштування, тобто, має достатні та триваючі зв`язки з цим місцем проживання, іншого житла не має. Незважаючи на ліквідацію монастиря та звільнення її з монашого стану, непроживання з 2017 року у спірному будинку, вона не втратила право на користування цим житлом, не має можливості потрапити до нього через змінені замки, тому наявні підстави для усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення позивачки.

Проте з цим висновком не можна погодитися, зважаючи на таке.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-2 ст. 321 ЦК України).

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Право власності релігійних організацій охороняється законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Водночас статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово ( ч.1 ст. 29 ЦК України).

За статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

У цій справі спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».

Суд першої інстанції правильно констатував, що спірне приміщення є житлом, оскільки містить інфраструктуру для постійного проживання, про це свідчить і факт реєстрації місця проживання в ньому, зокрема, позивачки ОСОБА_1 .

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.06.2023 року в справі № 607/15144/20 в аналогічних правовідносинах.

Так, Об`єднаною палатою в цій постанові зроблено висновок, що келія - це спеціальна кімната, чи будинок, у якому мешкають ченці в монастирі. Проживання монаха у келії є основою монашого життя, яке полягає у послуху, євангельському та аскетичному способі життя, покірній апостольській праці. Монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома». Наголос робиться на аспекті важливості об`єкта (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкта, приміром, його відповідності певним вимогам.

ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства, та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи.

Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (рішення у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 141, від 17.10.2013 року).

Отже, з урахуванням наведеної практики ЄСПЛ у розумінні статті 8 Конвенції келія в монастирі вважається житлом для особи, яка на відповідних підставах канонічного права є членом монашої спільноти та використовує приміщення келії як для свого проживання, так і для культових потреб.

Такий висновок цілком узгоджується з пунктом 2.2. Статуту ОСОБА_5 , за яким монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

Наведене спростовує твердження сторони позивачка, що остання вселилася з волі власника у спірне приміщення монастиря як фізична особа для постійного проживання, і набула право користування цим житлом незалежно від набуття монашого стану.

ОСОБА_1 саме як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці для ведення чернечого життя, у відповідності до канону 913 набула постійне місце проживання разом з іншими членами цього чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 , що нею ж підтверджено у зустрічному позові.

Відповідно до ч.1ст.3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

За змістом ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Законом не заборонена діяльність релігійних спільнот / церковних монастирів, що діють без статусу юридичної особи.

Більше того, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, свобода релігії та переконань, яка реалізується індивідуально або спільно з іншими, у публічний або приватний спосіб, не може вимагати обов`язкової попередньої реєстрації або інших подібних процедур, оскільки вона належить людям і громадам як носіям прав та не залежить від наявності чи відсутності офіційного дозволу (державної реєстрації) (пп. 128-130 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 року у справі «Церква Бессарабської митрополії та інші проти Молдови», п.26 рішення ЄСПЛ від 12.05.2009 року в справі «Масаєв проти Молдови»).

Право колективного («разом з іншими») сповідання релігії може реалізовуватися як у рамках спільноти/церковного монастиря, що не має статусу юридичної особи відповідно до ЦК України, так і в рамках релігійної організації - монастиря (як юридичної особи), що діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Відтак та обставина, що монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого була ОСОБА_1 , не був зареєстрований як юридична особа, на що посилалася її представниця, не має правового значення в цій справі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у спірному приміщенні келії ОСОБА_5 з 19.11.2013 року як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці.

Відтак виникнення в позивачки права користування спірним приміщенням келії пов`язано виключно з її перебуванням в монашому стані монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 - 406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Наявні у справі докази цілком свідчать про те, що позивачка набула право користування спірним приміщенням келії на правах особистого строкового сервітуту, обумовленого метою його функціонування та перебуванням у монашому стані монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.

Сторони не заперечують, що 05.05.2017 року ОСОБА_1 разом з частиною монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці залишила вказане житло у монастирі, забравши при цьому особисті речі.

Причиною залишення монастиря було небажання ОСОБА_1 та інших сестер жити у постійних конфліктах із незаконно призначеною (на їхню думку) ігуменею с.Теодосією ( ОСОБА_21 ), та в зв`язку із незаконними діями владики ОСОБА_8 .

Вказані обставини підтверджуються змістом відзиву ОСОБА_1 на первинний позов РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» та її зустрічним позовом.

Апеляційний суд констатує, що ці обставини не є об`єктивними та істотними перешкодами для проживання в монастирі, а отже, не є поважними наведені позивачкою причини залишення монастиря.

При цьому матеріали справи не містять жодних достатніх та допустимих доказів того, що залишення нею місця свого проживання було викликано наявністю певних перешкод, що об`єктивно унеможливлювали її подальше проживання в спірному приміщенні.

Добровільність залишення монастиря сестрами та причини цього (незгода з рішенням вищої церковної влади щодо об`явлення) підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , - «спокійно забрали всі свої речі, які хотіли, за ними приїхали автомобілі, в які вони завантажили свої речі».

Отже, зібрані у справі докази цілком свідчать про те, що 05.05.2017 року ОСОБА_1 , діючи з власної волі, добровільно та свідомо, без жодних поважних причин та за відсутності об`єктивних перешкод в користуванні залишила місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Обговорюючи доводи ОСОБА_1 про спроби повернутися до місця проживання та реєстрації, апеляційний суд враховує таке.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що з 01.02. 2018 року вона з іншими монахинями намагалася неодноразово повернутися до місця постійного проживання, що їм не вдавалося через заміну замків, а в розмові повідомлялося, що владика заборонив пускати сестер на територію.

28.08.2020 року ОСОБА_1 в числі 15 сестер, що належали до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, прибули за місцем проживання та реєстрації, однак не були допущені на територію монастиря, у звязку з чим зверталися до місцевого органу поліції.

Факт подій 28.08.2020 року підтверджується заявою на ім`я начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28.08.2020 року та листом ТВП ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2020 року заявникам.

Разом з тим, у справі відсутні докази намагань позивачки повернутися до місця постійного проживання у період з 01.02.2018 року до 28.08.2020 року.

Так, свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 підтвердили лише події 28.08. 2020 року, очевидцями яких були.

В свою чергу показання свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_30 щодо спроб повернутися до монастиря впродовж 2018-2019 років не є достатніми та допустимими доказами, зважаючи на те, що вони пред`явили аналогічні позови про вселення.

Відтак апеляційний суд констатує, що в період з 05.05.2017 року по 28.08.2020 року ОСОБА_1 не вчиняла дій щодо повернення до свого місця проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 , тобто, не виявляла інтересу до цього житла. Покинувши монастир 05.05.2017 року, ОСОБА_1 проживає понад 6 років в іншому житлі, адресу якого не повідомила суду.

В подальшому, декретом Архієпископа і ОСОБА_31 від 22.10.2020 року №460/2020 монахиню ОСОБА_4 ( ОСОБА_20 ), члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха Святослава від 27.04.2017 року, звільнено з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають.

Суд першої інстанції не врахував, що на час ухвалення рішення позивачку було звільнено з монашого стану (22.10.2020 року), а монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого вона була, був канонічно скасований (27.04.2017 року). Натомість, з 04.06.2020 року у вказаній монастирській будівлі за згодою власника мешкає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, до якої позивачка не належить.

Саме за заявою РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» як власника будівлі монастиря, що заперечує право ОСОБА_1 на користування цим житлом, останню знято з реєстрації місця її проживання в АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою виконкому Великобірківської селищної ради № 1033 від 14.12.2023 року.

Питання припинення сервітуту врегульовано статтею 406 ЦК України.

Згідно п.4 ч.1 вказаної статті сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1 припинився сервітут на проживання в спірному приміщенні монастирської келії, оскільки припинилися обставини, які були підставою для її вселення - ліквідація монастиря та звільнення її з монашого стану.

Відтак відсутні правові підстави для задоволення її позову.

З врахуванням наведеного оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» 1261,20 грн. понесених судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (місцезнаходження: вул. Кружляк, 12, с. Колодіївка Тернопільського району Тернопільської області, 47844, ) 1261,20 грн. понесених судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк