Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4207/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27.02.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини та звільнення від обов`язку сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини та звільнення від обов`язку сплати аліментів,

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідач ОСОБА_3 є батьками неповнолітніх дітей (синів) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами спору було розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 18.11.2019 року у справі №299/1579/19.

Після розлучення діти позивача залишилася проживати разом з матір`ю (відповідачем).

На той час позивач об`єктивно ставився до такої ситуації, оскільки був впевнений, що проживання синів такого віку разом з матір`ю буде краще відповідати їх інтересам, матиме позитивний вплив на їх виховання та розвиток, діти будуть забезпечені постійним материнським доглядом.

Однак такі сподівання батька не виправдались. Відповідач не проявляє належної турботи про власних дітей, особливо не приймає участь у вихованні старшого сина.

Фактично мати не проявляє заінтересованості в подальшій долі дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Фактично створились умови, які шкодять інтересам дитини.

За таким умов позивач як батько без судового захисту не може повноцінно забезпечити добробут власного сина, нівелювати наслідки пагубної поведінки відповідача.

До теперішнього часу сторони спору не дійшли згоди щодо місця проживання старшого сина. Позивач має повну можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, дати освіту та добробут. Адже за будь-яких умов дитина потребує обов`язкового батьківського піклування, яке має бути постійним та системним, не обмежуватися мінімальним утриманням дитини. Фактично дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже більше трьох років проживає з батьком.

Крім того, з ініціативи відповідача рішенням Виноградівського районного суду від 01.09.2022 року у справі №299/3790/22 було встановлено обов`язок батька дітей сплачувати на користь їх матері аліменти на утримання обох синів. Незважаючи на фактичне проживання старшого сина разом з позивачем, матір продовжує вимагати сплати аліментів на її користь у розмірі, визначеному судовим рішенням, тобто з розрахунку на всіх двох дітей, звернулася з цього питання до місцевого підрозділу Державної виконавчої служби.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч.З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. З аналізу вказаної норми СК України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення. Оскільки на даний час одна дитина проживає разом з батьком, інша разом з матір`ю, кожна з сторін має на даний час тотожні обов`язки з їх утримання. За такої ситуації кожен з батьків дітей повинен нести однакове (співмірне) фінансове, матеріальне та моральне навантаження з виховання власних дітей. Таким чином через відмінне місце проживання одного з дітей колишнього подружжя є необхідним вирішити питання про припинення такого зобов`язання.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.І ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

У зв`язку з цим просить визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачем ОСОБА_1 та звільнити його від обов`язку сплати аліментів на користь відповідачки ОСОБА_2 згідно рішення суду від 01.09.2022 року у справі №299/3790/22 в частині утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з дня подачі позову до суду.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача - адвокат Продан О.В. подала клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Вимоги позову підтримує (а.с.13, 49).

Відповідачка про розгляд справи повідомлялася, у судове засідання з невідомих суду причин не з`явилися і від неї не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвами про народження Серія НОМЕР_1 від 22.04.2010 року та Серія НОМЕР_2 від 01.08.2011 року (а.с.7, 8).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 18.11.2019 року у справі №299/1579/19. Вказаним рішенням вирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі по 2500 грн. на місяць на кожну дитину. Рішення набрало законної сили (а.с.9-10).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка вийшла заміж вдруге та змінила прізвище із ОСОБА_7 на ОСОБА_7 .

Згідно Висновку органу опіки та піклування №121 від 19.10.2023 року позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Вииоградівського районного суду від 18.11.2019р. № 299/1579/19 шлюб було розірвано. Після розлучення діти залишилися проживати разом з матір`ю. На той час позивач об`єктивно ставився до такої ситуації, оскільки був впевнений, що проживання синів такого віку разом з матір`ю буде краще відповідати їх інтересам, матиме позитивний вплив на їх виховання та розвиток, діти будуть забезпечені постійним материнським доглядом. Але згідно позову мати не проявляє належної турботи про власних дітей, ніякої зацікавленості в подальшій долі старшого сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток в необхідному обсязі, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. Дитина останні три роки проживає разом з батьком.

До теперішнього часу сторони спору не дійшли згоди щодо місця проживання старшого сина. Позивач має повну можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, дати освіту.

Порушуючи питання визначення місця проживання дитини позивач не має наміру в подальшому перешкоджати відповідачу в здійсненні її прав та обов`язків щодо власного сина.

Під час з`ясування обставин справи спеціалістам служби у справах дітей було встановлено, що відповідач вдруге вступила в шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 29.11.2022 рок, виданим виконавчим комітетом Королівської селищної ради і на сьогоднішній день має прізвище « ОСОБА_7 ». Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_6 у подружжя народився син - ОСОБА_9 , дана сім`я проживає в орендованому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Дане питання розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, де були запрошені обидві сторони телефонним засобом зв`язку. Позивач, ОСОБА_1 , не з`явився на засідання комісії. Відповідач ОСОБА_2 була присутня і повідомила, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком.

Враховуючи вищенаведене, керуючись висновком комісії з питань захисту прав дитини від 09.10.2023 № 02-01/340, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.33-34).

При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Та обставина, що позивач має можливість утримувати дитину та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується матеріалами справи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дітей, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дітей, їх прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько неповнолітніх дітей має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дітей, дбає про дітей у належний спосіб.

Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідачки, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, а також те, що орган опіки та піклування надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем.

В свою чергу, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що в інтересах дитини, місцем її проживання слід визначити місце проживання матері.

Таким чином, враховуючи інтереси дітей, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, взаємну прихильність батька та дитини, те, що позивач, як люблячий батько опікується дитиною, створює належні умови для повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, тому, виходячи виключно з інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з позивачем.

Вирішуючи позовні вимоги в частині звільнення позивача від обов`язку сплати аліментів, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.

Згідно ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка неповнолітній ОСОБА_10 , пояснив, що з квітня 2020 року проживає разом з батьком в смт.Вилок, до того часу проживав в с.Вітковичи Рівненської області, разом з бабою, молодшими братом та сестрою. Досягши віку з якого самостійно можна вирішувати з ким проживати він самостійно вирішив переїхати проживати до батька в смт.Вилок. Проживати з батьком вирішив самостійно, оскільки з ним проживати комфортно, батько повністю його утримує.

Отже, в ході розгляду справи судом встановлено факт спільного проживання позивача із своїм сином та дає суду підстави вважати, що подальше стягнення з позивача аліментів на утримання свого сина є безпідставним та підлягає припиненню.

Відповідно до ч. 4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зі змісту статей 179 - 181 Сімейного кодексу України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину.

Отже, коли особа, з якої стягуються аліменти, починає проживати разом з дитиною, на яку такі аліменти сплачує, та утримує цю дитину, сплата аліментів іншому з батьків, втрачає сенс, адже вказані кошти платник аліментів має можливість безпосередньо витратити саме на утримання дитини.

Відповідно до частин другої, третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.09.2019 (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

За положеннями частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені обставини, а саме те, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не досяг віку 14 років, проживає з батьком, який несе витрати на його утримання, та продовжує сплачувати на користь відповідача аліменти за рішенням суду, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та припинення стягнення аліментів на утримання дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Звільнити позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 ) від обов`язку сплати аліментів на користь відповідачки ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , фактично проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ) згідно рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.09.2022 року у справі №299/3790/22 в частині утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи із дати набрання даним рішенням законної сили.

Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29.02.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо