Справа № 530/1136/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

01.03.2024 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Сириці Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 , місце проживання: с.Плоске, Решетилівського району, Полтавської області до Зіньківської міської об"єднаної територіальної громади в особі Зіньківської міської ради, місце знаходження: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавського району, Полтавської області; ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна, місце знаходження: смт.Опішня, вул.Незалежності, 1, г.2, Полтавського району, Полтавської області про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

ВСТАНОВИВ:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , місце проживання: с.Плоске, Решетилівського району, Полтавської області до Зіньківської міської об"єднаної територіальної громади в особі Зіньківської міської ради, місце знаходження: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавського району, Полтавської області; ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна, місце знаходження: смт.Опішня, вул.Незалежності, 1, г.2, Полтавського району, Полтавської області про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.12.2022 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачем.

З позовної заяви ОСОБА_2 з врахуванням уточнених позовних вимог ( а.с.175-179) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_3 . На момент смерті ОСОБА_3 проживала разом зі своєю донькою, а отже ОСОБА_2 є такою, що прийняла спадщину автоматично. ОСОБА_3 на праві власності належав будинок, що розташований в селі Арсенівка, Полтавського району, Полтавської області. 03.11.1997 року, на підставі рішення Зіньківської РДА від 13,10,1997 року № 399 ОСОБА_3 отримала право на земельну частку (пай) у розмірі 4,97 умовних кадастрових гектари, що належали КСП "Нива", що підтверджується сертифікатом серії ПЛ №0336203. Окрім цього, 03.11.1997 року, на підставі рішення Зіньківської РДА від 13.10.1997 року № 399 батько ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 отримав право на земельну частку (пай) у розмірі 4,97 умовних кадастрових гектари, що належали КСП «Нива», що підтверджується сертифікатом серії ПЛ №0336202. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. ОСОБА_3 проживаючи із чоловіком разом однією сім`єю була такою, що прийняла спадщину, у т.ч. право на зазначену вище земельну частку (пай). Таким чином. ОСОБА_2 маючи право на спадкування зазначеного вище майна та майнових прав, через свого представника звернулась до Приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліни Юріївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У відповідь на подану заяву нотаріусом Піскун А.Ю. надано лист-роз`яснення від 19.10.2022 року, відповідно до якого єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_5 , на якого померла склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області 12.02.1998 року за №19 на все належне їй рухоме та нерухоме майно, а також усе, що буде їй належати на день смерті. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадкове майно прийняла ОСОБА_1 . Таким чином. ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_5 ОСОБА_2 вважає, що заповіт посвідчено секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г. 12.02.1998 року зареєстрований за №19 посвідчено особою яка не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій, оскільки ОСОБА_6 обрано секретарем сільської ради 17.04.1998 року, обов`язки по вчиненню нотаріальних дій покладено рішенням виконавчого комітету Ставківської сільської ради від 31.07.1998 року в той час як заповіт ОСОБА_3 було посвідчено 12.02.1998 року. Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою проживання ОСОБА_2 : Полтавська область, Зіньківський район, с. Новоселівка, на момент смерті ОСОБА_3 . Визнати нікчемним заповіт ОСОБА_3 від 12.02.1998 року, посвідчений секретарем Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та зареєстрований в Журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Ставківської сільської ради народних депутатів Зіньківського району за №19. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину заповіту ОСОБА_3 від 12.02.1998 року, посвідченого секретарем Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та зареєстрованого в Журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Ставківської сільської ради народних депутатів Зіньківського району за №19, а саме: позбавити ОСОБА_5 права спадкування за даним заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Скасувати право на сертифікат на право на земельну частку (пай) ПЛ № 0336203, виданий Зіньківською райдержадміністрацією 03.11.1997 року в тому, що належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Нива" с. Ставкове, розміром 4,77 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки (паю) в натурі, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 202 05.11.1997 року, що був набутий ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Припинити право приватної власності на земельну ділянку розташовану на території Ставківської сільської ради Зіньківського району (Полтавського), Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5900 га, кадастровий номер :00:020:0002, зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія АЕ № 167823 від 08.05.2001 року, виданого державним нотаріусом Опішнянської державної нотаріальної контори Піскун А.Ю., документ, що посвідчує право на державний акт на право приватної власності на землю від 08.05.2002 року серія Р2 № 615578. Припинити право приватної власності на земельну ділянку розташовану на території Ставківської сільської ради Зіньківського (Полтавського) району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5900 га, кадастровий номер :00:020:0002, зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.12.2022 року по справі № 530/949/21 державним реєстратором Філоненко Євгеном Дмитровичем. Скасувати запис про право власності № 52235990 вчинений державним реєстратором Філоненко Євгеном Дмитровичем 20.10.2023 року щодо реєстрації права власності на земельну ділянку розташовану на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5900 га, кадастровий номер :00:020:0002 за ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку розташовану на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5900 га, кадастровий номер :00:020:0002.

03.01.2023 року відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, у якому зазначено, що дійсно 12.02.1998 року ОСОБА_3 був складений заповіт на все належне майно на користь онука ОСОБА_5 , який був посвідчений секретарем Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за №19. Позивач посилається на той факт, що заповіт посвідчено не уповноваженою особою, тобто не дотримано процедури його складання наслідком чого є нікчемність такого правочину, але посилання позивача не доводять нікчемність заповіту, крім цього твердження позивача про те, що на момент смерті ОСОБА_7 проживала з нею, тому даний факт належним чином не обгрунтований, не підтверджений жодним доказом. Враховуючи зазначене просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі (а.с.61-63).

14.02.2023 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Борзовець О.В. подано відповідь на відзив у якому зазначено, що у позовній заяві позивачем наголошується на тому, що заповіт було посвідчено 12.12.1998 року секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г. та зареєстровано 12.02.1998 року за №19 в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Ставківської сільської ради. ОСОБА_6 обрано секретарем Ставківської сільської ради та покладено на неї повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради рішенням Ставківської сільської ради від 17.04.1998 року. Обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря сільської ради Макогін Н.Г. покладено рішенням виконавчого комітету Ставківської сільської ради від 31.07.1998 року. Таким чином повноваження нотаріальних дій ОСОБА_6 набула тільки 31.07.1998 року в той час як заповіт ОСОБА_3 було посвідчено 12.02.1998 року, тобто більше ніж за п`ять місяців до набуття ОСОБА_6 відповідних повноважень. Позивач вважає, що заповіт ОСОБА_3 не було посвідчено уповноваженою особою, тобто не дотримано процедури його складання, наслідком чого є нікчемність правочину. Крім цього зазначає, що відповідачем проігноровано долучену позивачем довідку Новоселівської сільської ради, яка була видана на підставі письмових свідчень жителів с. Новоселівка від 20.07.2018 року за реєстровими №№ 23,24,25,26 відповідно до якого на момент смерті ОСОБА_3 проживала разом із своєю донькою ОСОБА_2 , а тому просив позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі (а.с.98-101).

У судове засідання учасники справи: позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Борзовець О.В. не з`явилися, від представника надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити.

Відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, з`явилася її представник, адвокат Сириця Т.І., позовні вимоги разом з уточненими вимогами, які подані з порушенням цивільно-процесуального кодексу - не визнала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, послалася на відзив, який приєднано до матеріалів справи та просила взяти до уваги постанову Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі № 530/1612/19 за позовом ОСОБА_2 до Ставківської сільської ради, ОСОБА_8 про визнання державного акту не дійсним.

Представник відповідача Зіньківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Зіньківської міської ради не з`явився, позовні вимоги не визнав, просив розглянути справу за відсутності представника.

Третя особа: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна не з`явилася, надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши думку представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Сириці Т.І. та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Кирило Ганнівка, Зіньківського району, Полтавської області і її батьками були: ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.12,14). ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.13). ОСОБА_10 та ОСОБА_11 24.11.1967 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_12 (а.с.15). Відповідно до довідки Новоселівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 20.07.2018 року вбачається, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на момент своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала в її господарстві (а.с.16). З акту ствердження місця проживання від 20.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_13 стверджує про те, що вона працювала фельдшером і неодноразово надавала медичну допомогу мамі ОСОБА_14 - ОСОБА_3 , яка проживала в неї в 1998 році і була свідком її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17). З акту ствердження місця проживання від 20.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_15 підтверджує факт, що у її сусідки ОСОБА_2 в 1998 році проживала її мати ОСОБА_3 та в неї померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18). З акту ствердженн місця проживання від 20.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_16 стверджує про те, що в її сусідки ОСОБА_2 проживала в 1998 році мати ОСОБА_3 в 1998 році і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19). З акту ствердження місця проживання від 20.07.2018 року вбачається, що ОСОБА_17 стверджує факт того, що він приходив в гості до друга сина ОСОБА_14 та бачив, що в 1998 році дійсно в неї проживала мама ОСОБА_3 (а.с.20). Відповідно до сертифікату на право на земельну частку пай Серії ПЛ № 0336203 від 03.11.1997 року вбачається, що ОСОБА_3 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Нива розміром 4,97 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 21). Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0336202 ОСОБА_9 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Нива розміром 4,97 в умовних кадастрових гектарах (а.с.22). Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23). Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Піскун А.Ю. від 19.10.2022 року вбачається, що ОСОБА_5 прийняв спадщину за заповітом щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 30.03.2001 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_5 (а.с.24). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.25). Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Набока Ю.В. від 31.03.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що не подано документ який підтверджує право власності померлого на заявлене спадкове майно, неможливо встановити склад спадкового майна зазначеного в заповіті (а.с.26-28).

При житті 12.02.1998 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким належний їй на праві особистої власності жилий будинок, всі будівлі і все її майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона матиме за законом право заповіла ОСОБА_5 , який посвідчений секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г. та зареєстровано за реєстровим № 19 (а.с.29-30).

Рішенням першої сесії 23 скликання Ставківської сільської ради від 17.04.1998 року обрано секретарем Ставківської сільської ради Макогін Надію Григорівну та покладено на секретаря сільської ради Макогін Надію Григорівну здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.31). Рішенням виконавчого комітету Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 31.07.1998 року обов`язки по вчиненню нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради Макогін Надію Григорівну (а.с.32). Відповідно до рішення 11 сесії 22 скликання Ставківської сільської ради зараховано на посаду секретаря виконавчого комітету сільської ради Макогін Надію Григорівну (а.с.54). З повідомлення Новоселівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 16.07.2018 року № 151 ОСОБА_3 станом на 05.12.1998 року на території сільської ради на проживання не була зареєстрована, інша інформація відсутня. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована на проживання в Новоселівській сільській раді з 23.04.1978 року, отримували нові паспорти, реєстрація поставлена 24.12.1997 року по 17.02.2017 року, вибула до нового місця проживання в Решетилівський район (а.с.64). Відповідно до повідомлення Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 01.08.2018 року № 343/02-28 ОСОБА_3 дійсно зверталася до Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області для складання та посвідчення заповіту 12.02.1998 року. Заповідач при собі мала оригінал паспорта. Заповіт складався без присутності поруч будь яких осіб. Заповіт складений ОСОБА_3 , 12.02.1998 року зареєстрований в реєстрі сільської ради за №19. ОСОБА_3 з питанням про скасування заповіту складеного 12.02.1998 року не зверталася (а.с.65). Відповідно до повідомлення Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 05.07.2018 року № 295/02-28 вбачається, що згідно по господарської книги №1 с. Арсенівка за 1996 -2000 роки особовий рахунок № НОМЕР_5 ОСОБА_4 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 ) разом з ним була зареєстрована за вказаною адресою дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .. Згідно по господарської книги №1 с. Арсенівка за 1996 -2000 роки особовий рахунок № НОМЕР_5 ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 ). На день її смерті зареєстрованих разом із померлою осіб не було. Станом на 03.07. 1997 року та станом на 05.12.1998 року за адресою: АДРЕСА_3 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не була зареєстрована. Кримінальна справа або кримінальне провадження у період з 12.02.1998 року по даний час правоохоронними органами на посадових осіб Ставківської сільської ради щодо підробки заповіту не відкривалися (а.с.66).

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання укладення та посвідчення заповіту станом на 12.02.1998 року регулювалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, які діяли на той час.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі№ 542/345/19 (провадження № 61-16029св20) вказано, що: «ураховуючи, що заповіт, посвідчений 12.02.1998 року до набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року, до правовідносин щодо його вчинення підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення.

Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Статтею 1 Закону України «про нотаріат» передбачено, що до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів. Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат».

Так, згідно зі статтею 37 Закону України «Про нотаріат» органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти, у тому числі, таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретного).

Згідно з частиною першою статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

У частині першій статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей».

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (статті 541 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту 12.02.1998 року.

Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах (стаття 545 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту 12.02.1998 року.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту 12.02.1998 р.)

Аналіз вказаних норм свідчить, що: в ЦК УРСР не передбачалося конструкції нікчемності заповіту внаслідок його складення з порушенням вимог щодо форми та посвідчення; у разі складення заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення такий заповіт міг оспорюватися у разі пред`явлення відповідної позовної вимоги.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України встановлено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу (частина 8 статті 1252 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Суд вважає, що спірний заповіт, складений 12.02.1998 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 за формою відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР (яка була чинна на час складання заповіту) та посвідчений уповноваженою на це особою. А тому підстав для визнання його нікчемним у суду не має.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.09.2023 року було постановлено витребувати з Полтавського державного нотаріального архіву спадкову справу №59 за 2001 рік на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання с. Арсенівка, Зіньківського району, Полтавської області.

З копії спадкової спадкової справи №59 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що спадщину прийняв ОСОБА_5 (а.с.157-169).

Щодо тверджень позивача, що заповіт посвідчений секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г., яка не мала право на вчинення нотаріальних дій спростовується матеріалами справи.

Оскільки при житті 12.02.1998 року ОСОБА_3 склала заповіт яким належний їй на праві особистої власності жилий будинок, всі будівлі і все її майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона матиме за законом право заповіла ОСОБА_5 , який посвідчений секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г. та зареєстровано за реєстровим № 19 (а.с.29-30).

Позивач в позовній заяві наполягає на тому, що ОСОБА_6 обрано секретарем Ставківської сільської ради та покладено на неї повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради рішенням Ставківської сільської ради від 17.04.1998 року. Обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на секретаря сільської ради Макогін Н.Г. покладено рішенням виконавчого комітету Ставківської сільської ради від 31.07.1998 року. Таким чином повноваження нотаріальних дій ОСОБА_6 набула тільки 31.07.1998 року в той час як заповіт ОСОБА_3 було посвідчено 12.02.1998 року, тобто більше ніж за п`ять місяців до набуття ОСОБА_6 відповідних повноважень і це є підставою нікчемності заповіту.

Суд вважає, що такі доводи позивача та її представника є помилковими, оскільки ОСОБА_6 11 сесією 22 скликання Ставківської сільської ради від 12.12.1997 року було зараховано на посаду секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.54). Тобто на момент вчинення спірних нотаріальних дій ОСОБА_6 перебувала на посаді секретаря сільської ради, а 17.04.1998 року її в черговий раз було обрано секретарем Ставківської сільської ради та покладено на секретаря сільської ради Макогін Надію Григорівну здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.31).

Як вбачається з викладеного, що підтверджено доказами, спірний заповіт, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а саме він складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем сільської ради, яка уповноважена на вчинення нотаріальних дій, що не дає підстав зробити висновок про його нікчемність.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі N 214/7462/20). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі N 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі N 519/2-5034/11).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі N 303/2983/19 (провадження N 61-4745св21)). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі N 522/9893/17 (провадження N 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі N 461/2565/20 (провадження N 61-21209св21)).

Згідно зі ст. 541 ЦК ( в редакції 1963 року) та статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій (пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року N 22/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем (абзац третій пункту 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року N 22/5, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі).

У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі N 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини.

Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі N 676/47/21 (провадження N 61-8014св22)).

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі N 522/9893/17 (провадження N 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що "слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України "Про нотаріат", пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить".

З урахуванням викладеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначає, що: 1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України можливості регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Як було встановлено судом заповіт, вчинений 12 лютого 1998 року ОСОБА_3 посвідчено секретарем Ставківської сільської ради, ОСОБА_6 , яка вчиняла нотаріальні дії відповідно до розподілу обов`язків між штатними працівниками виконавчого комітету сільської ради. ОСОБА_6 11 сесією 22 скликання Ставківської сільської ради від 12.12.1997 року було зараховано на посаду секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.54). Тобто на момент вчинення спірних нотаріальних дій ОСОБА_6 перебувала на посаді секретаря сільської ради, а 17.04.1998 року її в черговий раз було обрано секретарем сільської ради.

Суд вважає , що вказаний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому підстави для його кваліфікації як нікчемного відсутні.

Крім цього, суд бере до уваги рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.12.2022 року, яке залишене в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 17.08.2023 року у цивільній справі № 530/949/21 за позовом ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 до Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, місце знаходження: с. Ставкове, Зіньківського району, Полтавської області; ОСОБА_2 , місце проживання: с. Плоске, Решетилівського району, Полтавської області; третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Юлія Василівна, місце знаходження: м. Полтава, вул. Монастирська, 5/7, Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де встановлено, що ОСОБА_1 була одружена із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 04.01.2018 року приватним нотаріусом Набокою Ю.В. була заведена спадкова справа за № 1-2018. На день смерті ОСОБА_5 в його власності перебували земельні ділянки площею 4,77 га та площею 4,77 га, які знаходяться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та житловий будинок в АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_3 . Спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 була його дружина ОСОБА_3 , відомості про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька відсутні. ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже вона не проживала разом із померлим на день смерті, а тому фактично після смерті не вступила в управління або володіння спадковим майном, та не звернулася на протязі 6 місяців до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 було успадковано якісь інші земельні ділянки, аніж ті, право на які було підтверджено сертифікатами на право на земельну частку (пай), матеріали справи не містять. Будь-яких інших додаткових доказів на підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 подано не було. Заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 не оспорювався, позов про визнання його недійсним чи нікчемним до суду не подавався.

Крім цього постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у цивільній справі № 530/1612/19 за позовом ОСОБА_2 до Ставківської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області, ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Юлія Василівна, приватне підприємство Агроекологія, державне підприємство Центр державного земельного кадастру про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та визнання права власності на спадкове майно було встановлено, що позивач ОСОБА_2 претендуючи на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , у той же час оспорювала законність набуття ним у власність цього майна, посилаючись на дефекти його оформлення. Такі вимоги позивача визнано суперечливими, що на переконання суду спрямовано на створення помилкового уявлення про підстави позову та добросовісність позивача. Враховуючи наведені норми права та встановлені обставини справи, суди, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом та прийняла спадщину; вимог про визнання заповіту, складеного ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 , позивачем не заявлено, як і не доведено, що оспорюваним нею державним актом на право приватної власності на землю її права були порушені. За таких обставин оспорення позивачем підстав набуття у власність ОСОБА_5 земельних ділянок визнано необґрунтованим.

За змістом ст.77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена.

На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту.

Законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірний заповіт складений секретарем Ставківської сільської ради Макогін Н.Г., повноваження якого підтверджуються наявною в матеріалах справи копією рішення 11 сесії 22 скликання Ставківської сільської ради від 12.12.1997 року, яку було зараховано на посаду секретаря виконавчого комітету сільської ради (а.с.54), а тому доводи позивача не знайшли свого підтвердження, і в задоволенні позовних вимог про визнання нікчемним заповіту слід відмовити, що стосується інших позовних вимог то суд зазначає про те що, оскільки в задоволенні позову про встановлення нікчемності заповіту відмовлено, то слід відмовити і у задоволенні інших позовних вимог у зв`язку з тим, що від встановлення факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача, скасування право на сертифікат на право на земельну частку (пай) ПЛ № 0336203, припинення право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:020:0002, зареєстроване за ОСОБА_5 , припинення права приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:020:0002, зареєстроване за ОСОБА_1 та скасування запису про право власності № 52235990 вчинений державним реєстратором Філоненком Євгеном Дмитровичем 20.10.2023 року та визнання за ОСОБА_2 права власності слід відмовити, оскільки вони є наслідком визнання нікчемності заповіту.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи викладене, судові витрати у справі слід покласти на позивача.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. 1233, 1247, 1251, 1257 ЦК України, «Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», ст.ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19,30,81,141, 210, 228-229, 258- 274, 279, 280-289,354, 430 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , місце проживання: с.Плоске, Решетилівського району, Полтавської області до Зіньківської міської об"єднаної територіальної громади в особі Зіньківської міської ради, місце знаходження: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавського району, Полтавської області; ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Піскун Аліна Юріївна, місце знаходження: смт.Опішня, вул.Незалежності, 1, г.2, Полтавського району, Полтавської області про визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 08.03.2024 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко