ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/10024/21

провадження № 61-18291 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , громадська організація «Червоний Губер»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у складі судді Арапіної Н. Є та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Лапчевської О. Ф., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , громадської організації «Червоний Губер» (далі - ГО «Червоний Губер») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної школи, в якому просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує його немайнові права

на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації

інформацію, авторами якої є ОСОБА_2 та ГО «Червоний Губер»,

яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 на каналі « YouTube » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеоролику

( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та на ресурсі: ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

а саме:

«будучи відданим ідеалам Кремля , він ( ОСОБА_1 ) втік до російської федерації разом з сім`єю»;

«як справжній проросійський науковець ... навіть спробував стати членом російської академії наук»;

«в 2016 році ОСОБА_1 став громадянином росії...Станом на 2021 рік паспорт дійсний»;

«за кермом він неодноразово порушував правила дорожнього руху, значно перевищуючи встановлені обмеження швидкості»;

«у 2019 році російський громадянин вирішив повернутися до України»;

ОСОБА_1 є «агентом російського впливу»;

«у незадекларованому маєтку проживає громадянин росії ОСОБА_1 »;

«легалізувати своє перебування там (у росії) він ( ОСОБА_1 ) вирішив легалізувати у досить красномовний спосіб, отримавши російське громадянство»;

«при цьому ОСОБА_1 вирішив зберегти українське громадянство, чим порушив Конституцію України»;

ставши директором в Університеті державної податкової служби, ОСОБА_1 продовжив порушувати українське законодавство ... в частині недекларування розкішного маєтку під Києвом, де він проживає дотепер»;

«особа виїхала до росії, де отримала російське громадянство»;

«всі дані (про російське громадянство ОСОБА_1 ) підтверджено із російських реєстрів»;

- зобов`язати ОСОБА_2 та ГО «Червоний Губер» спростувати вищевказану недостовірну інформацію у той самий спосіб, в який вона була поширена;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 220 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;

- вирішити питання понесених ним судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є українським вченим у галузі соціальної філософії, педагогіки, сфери науки і освіти, доктором філософських наук, професором, членом-кореспондентом Національної академії педагогічних наук України. З 11 грудня 2020 року його призначено членом Науково-консультативної ради Державної податкової служби України. Його заслуги перед державою відзначено чисельними нагородами. Як вчений, особисто та у співавторстві

з іншими авторами, написав понад 100 статей, книг і монографій.

На час звернення до суду з даним позовом він обіймав посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України. Внаслідок поширення вищевказаної неправдивої інформації у сторінку « ОСОБА_1 » в українській «Вікіпедії» внесено дані щодо наявності у нього російського громадянства. Цю інформацію підхопили та розповсюдили інші Інтернет-видання, зокрема ресурс « СтопКор ».

Унаслідок поширення вказаної неправдивої інформації порушено його особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила його з боку громадськості та суспільства,

породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад та правових норм.

Шляхом обману ОСОБА_2 намагався переконати значну кількість громадян

у наявності у нього громадянства російської федерації, у його «проросійськості», «відданості ідеалам Кремля», наявності підстав та мотивів для «втечі з України», зневазі до Конституції України та законів України, порушенні ним та його дружиною антикорупційного законодавства. Проте, така інформація не відповідає дійсності.

Вищевказані висловлювання є твердженнями, вони стосуються безпосередньо нього та його сім`ї, висловлені в брутальній, принизливій та непристойній формі, порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Після поширення відповідної інформації він зазнав моральних страждань. Крім того, у нього відбулося погіршення стану здоров`я, він звертався до лікувальної установи, йому було рекомендовано медикаментозне лікування.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поширена відповідачами відносно позивача інформація є оціночними судженнями щодо діяльності останнього як публічної особи, директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України. Поширена інформація є фактично власною думкою відповідачів, критикою дій позивача

із використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.

При цьому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо публічних осіб є ширшою.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, які не підлягають задоволенню, а тому у задоволенні вказаної похідної вимоги також слід відмовити.

Судом першої інстанції враховано положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідні прецедентні рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також роз`яснення, надані судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Русина О. Ю., залишено

без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки по суті вирішення спору, оскільки поширену відповідачами інформацію щодо позивача слід розцінювати лише як критику його дій,

вона є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, які підлягають доведенню під час судового розгляду. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 ,

як основні, так і похідна, задоволенню не підлягають.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, ГО «Червоний Губер»

є викривачем і в силу положень норм Закону України «Про запобігання корупції»

не може нести юридичної відповідальності за повідомлення нею фактів корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень, інших порушень

вказаного Закону, окрім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення, чого позивачем не доведено.

Більша частина заявлених позовних вимог стосується питань, пов`язаних

із набуттям позивачем громадянства російської федерації, або подіями, під час перебування на території російської федерації. Разом із цим, у спірних правовідносинах позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права, а відповідачі - що поширені відомості відповідають дійсності.

На підтвердження того, що поширена відповідачами інформація є достовірною, ОСОБА_2 надав інформацію про те, ОСОБА_1 має паспорт громадянина російської федерації, дата видачі - 13 грудня 2016 року. Позивач указане

не спростував.

У даній категорії справи, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, а відповідач - що поширені ним відомості відповідають дійсності.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжується, та наразі триває. У зв`язку з чим, питання пов`язані з набуттям громадянства російської федерації або спростування набуття громадянства, відноситься до компетенції інших державних органів та не можуть встановлюватися в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є публічною особою

не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. При цьому у цій частині судом апеляційної інстанції враховано положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться

у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право

на недоторканість приватного життя, і зазначено про те, що публічними фігурами

є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу

на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвали нове судове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, суди не дослідили зібрані у справі докази

(пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2024 року відкрито касаційне провадження

у справі, витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу.

Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк

для його подання.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, порушили норми процесуального права й не врахували відповідну судову практику Верховного Суду.

Судами не надано належної правової оцінки спірній інформації, не переглянуто відеоролик, в якому було поширено недостовірну інформацію. Вважає, що він надав належні, допустимі й достатні докази того, що поширена відповідачами інформація є недостовірною. Проте, суди не надали цим доказам належної правової оцінки. Натомість, судами помилково враховано докази, надані

ГО «Червоний Губер».

Зазначає, що поширена спірна інформація не є оціночним судженням, порочить його честь, гідність, ділову репутацію, безпосередньо стосується його і членів його сім`ї.

Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, де спірну інформацію поширено особою,

яка має статус викривача. При цьому суд апеляційної інстанції помилково визнав юридичну особу викривачем.

Більше того, він не є публічною особою, так як не має статусу державного службовця, не обіймає державні посади та не використовує у своїй діяльності державні ресурси.

Посилається на статтю 6 Конвенції, яку суди порушили щодо справедливого судового розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є українським вченим у галузі соціальної філософії, педагогіки, сфери науки і освіти, доктором філософських наук, професором, членом-кореспондентом Національної академії педагогічних наук України, автором статей, книг

та монографій.

Згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року

№ 106-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Міністерства освіти і науки України» ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника Міністерства освіти і науки України.

На момент розповсюдження спірної інформації та подання позовної заяви до суду, ОСОБА_1 обіймав посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України.

У роздруківці тексту, розміщеного на ресурсі: ІНФОРМАЦІЯ_3/, наявна, зокрема, наступна інформація:

«будучи відданим ідеалам Кремля , він ( ОСОБА_1 ) втік до російської федерації разом з сім`єю»;

«як справжній проросійський науковець ... навіть спробував стати членом російської академії наук»;

«в 2016 році ОСОБА_1 став громадянином росії...Станом на 2021 рік паспорт дійсний»;

«за кермом він неодноразово порушував правила дорожнього руху, значно перевищуючи встановлені обмеження швидкості»;

«у 2019 році російський громадянин вирішив повернутися до України»;

ОСОБА_1 є «агентом російського впливу»;

«у незадекларованому маєтку проживає громадянин росії ОСОБА_1 »;

«легалізувати своє перебування там (у росії) він ( ОСОБА_1 ) вирішив легалізувати у досить красномовний спосіб, отримавши російське громадянство»;

«при цьому ОСОБА_1 вирішив зберегти українське громадянство, чим порушив Конституцію України»;

ставши директором в Університеті державної податкової служби, ОСОБА_1 продовжив порушувати українське законодавство ... в частині недекларування розкішного маєтку під Києвом, де він проживає дотепер»;

«особа виїхала до росії, де отримала російське громадянство»;

«всі дані (про російське громадянство ОСОБА_1 ) підтверджено із російських реєстрів».

Вказану інформацію поширено 25 травня 2021 року ОСОБА_2 , який є головою ГО «Червоний Губер», у тому числі у відеоролику на каналі « YouTube » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та на ресурсі: ІНФОРМАЦІЯ_3

(а. с. 15-25, т. 1).

Зазначені обставини сторонами не заперечувалися.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України закріплено, що суд

при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ

про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс

між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу,

з іншого боку (абзац 4 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності

та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1

«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення

її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно

і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні

або перекручені).

Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно

і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада

2019 року у справі 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.

Подібних за змістом правових висновків, Верховний Суд дійшов у постановах:

від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року

у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц,

від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них

не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів

не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане

з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації

або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним

в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією

з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно

до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей»,

які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46,

08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації»

чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі

чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими

є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів

та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року

на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації,

що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи

про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади

і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У абзаці четвертому пункту 21 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у вищевказаній постанові

у пунктах 9-12 роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся до суду

з позовом до ОСОБА_2 , ГО «Червоний Губер» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної школи, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, відповідну інформацію, авторами якої є ОСОБА_2

та ГО «Червоний Губер», розміщену 25 травня 2021 року у відеоролику на каналі « YouTube » та на ресурсі: ІНФОРМАЦІЯ_3, зобов`язати відповідачів спростувати таку недостовірну інформацію у той самий спосіб, в який вона була поширена, й стягнути з ОСОБА_2 на його користь 220 000,00 грн

на відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, правильно встановив фактичні обставини спору й вірно виходив із того,

що поширена відповідачами відносно позивача інформація є оціночними судженнями. Спірна інформація є власною думкою відповідачів щодо діяльності позивача, критикою дій останнього з використанням провокативної риторики

та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.

Верховний Суд акцентує увагу й на тому, що публічний статус позивача

та суспільний інтерес щодо нього при виконанні ним своїх обов`язків свідчить

про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, що узгоджується

зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями,

що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи

про право на недоторканість приватного життя.

Посилання позивача про те, що він не є публічною особою є безпідставними, оскільки публічними є не лише ті особи, які обіймають державні посади

і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

При цьому суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку доводам позивача у цій частині, обґрунтовано звернув увагу на їх безпідставність, так як вони

не спростовують висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову, адже спірна інформація є власним судженням відповідачів,

а не твердженнями про факти.

Із цих самих підстав Верховний Суд уважає безпідставними посилання касаційної скарги на відповідні норми Закону України «Про запобігання корупції» та власну оцінку заявника касаційної скарги посиланням судів на норми цього Закону. Предметом спірних правовідносин є захист честі, гідності та ділової репутації позивача, а не питання корупційних правопорушень і повідомлень про їх вчинення, статусу осіб, які вчиняли відповідні повідомлення тощо.

Судами надано належну правову оцінку характеру спірної інформації та з`ясовано, що вона не належить до фактичних тверджень, а є оціночними судженнями, тобто поширена інформація не порушує особисті немайнові права позивача. Як наслідок, у спірних правовідносинах відсутні також правові підстави на відшкодування позивачу шкоди, так як його особисті немайнові права не було порушено

(стаття 280 ЦК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що більша частина заявлених позивачем вимог щодо спростовування недостовірної інформації, стосується питань пов`язаних із питаннями громадянства позивача

та подіями, під час його перебування на території російської федерації. Підтверджуючи достовірність такої інформації, відповідач надав докази, у тому числі інформацію про фізичну особу, за якою позивач має паспорт громадянина російської федерації. Всі докази було оцінено судами у їх сукупності за правилами статті 89 ЦПК України. Позивачем у визначений процесуальним законом спосіб такі докази не спростовано, так як довідка про відсутність кримінальних проваджень в Службі безпеки України, в яких він є підозрюваним

або звинуваченим, не спростовує відомостей щодо його громадянства. Це дало підставу відповідачам для своїх власних оціночних суджень, які позивач просить спростувати, а в силу закону вони не підлягають спростуванню.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною

від вищевказаних вимог, у задоволенні яких судами вірно відмовлено, а тому правильними є висновки судів і про те, що вона також не підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом, оскільки спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, вони були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд погоджується із зробленими судами висновками,

з урахуванням як встановлених обставин, так і балансу прав на свободу слова, вираження поглядів та на повагу до гідності та честі, недоторканність ділової репутації, презумпцію невинуватості особи (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику

у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Помилковими є посилання апеляційного суду про те, що відповідач повинен довести, що поширена ним інформація про позивача відповідає дійсності, так як указане не узгоджується із Законом України від 27 березня 2014 року № 1170-VII

«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації». Саме позивач повинен довести цю обставину. Разом із цим, зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, а в силу положень

частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті

і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи

не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами відповідних висновків Верховного Суду, як і про відсутність висновку Верховного Суду, не заслуговують на увагу, так як висновки, зроблені судами, узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду у подібних справах і судова практика у цій категорії справ

є сталою.

З урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами норм матеріального права.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди

з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність

та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат, оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, а судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року

та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року залишити

в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець