Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6401/2024
Головуючий у суді першої інстанції Мицик Ю.С.
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

21 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Авєлін А.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року, ухваленеу складі судді Мицик Ю.С. в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з кімнати, звільнення кімнати від речей та майна та вселення в кімнату.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2016 року комісією з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про надання йому (старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції) та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 ) кімнати АДРЕСА_1 , з одночасною реєстрацією за вказаною адресою.

17 березня 2017 року Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією йому (з сім`єю з трьох чоловік) видано ордер № 147 на жилу площу в гуртожитку по АДРЕСА_2 , жилою площею 23,8 кв. м.

Місце проживання його та членів його сім`ї зареєстровано за вказаною адресою.

26 грудня 2016 року він виявив пошкодження напередодні встановлених ним вхідних металевих дверей у кімнату гуртожитку та проникнення до його житлового приміщення ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він викликав поліцію. Крім того, 25 березня 2017 рок він подав до поліції заяву про те, що відповідач перешкоджає йому у вільному доступі до кімнати гуртожитку.

З урахуванням зазначеного, позивач, посилаючись на порушення права на користування житловим приміщенням та неможливість вселення в кімнату гуртожитку у зв`язку із знаходженням у ній сторонньої особи, просить суд виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, зобов`язати ОСОБА_2 звільнити кімнату АДРЕСА_1 від речей та майна, що належать ОСОБА_2 , та вселити його ( ОСОБА_1 ) та членів його сім`ї (дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 ) в кімнату АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_1 в кімнату АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 280,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що протягом 1992-1995 років проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління УМВС міста Києва. У вересні 1995 року, за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського РУ УВС м. Києва його було заохочено - надано право проживати у кімнаті АДРЕСА_1 , який на той час перебував на балансі Харківського районного управління УВС м. Києва. А тому з 1995 року він зі своєю сім`єю постійно та безперервно проживав у вказаній кімнаті, був добросовісним наймачем та сусідом, сплачував всі житлово-комунальні послуги, проводив ремонт в кімнаті. У листопаді 1995 році його було переведено на службу до Управління карного розшуку ГУ МВС України в м. Києві. У жовтні 1997 року, згідно рапорту начальника Управління карного розшуку та відповідно до рішення житлової комісії ГУ МВС України в м. Києві, його та його сім`ю було поставлено на квартирний облік ГУ МВС в м. Києві, а саме по АДРЕСА_3 , без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року. Згідно з наказом від 23.09.2011 № 585 о/с був звільнений з роботи за власним бажанням у відставку з органів МВС України, відповідно до п. «а» (за віком) ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30.09.2011, без надання постійного житла.

На думку апелянта, він разом із своєю сім`єю, був вселений та проживав у кімнаті АДРЕСА_1 на законних підставах, як належний користувач жилим приміщенням, згідно договору оренди у формі рапорту, укладеного згідно зі ст. 811 ЦК України із колишнім балансоутримувачем - структурним підрозділом МВС України. Оригінал рапорту про вселення його у гуртожиток, залишився у звітній документації завідувача гуртожитком. Однак, при передачі документації в 2016 році новому коменданту гуртожитку рапорт зник.

Зауважує, що з вересня 2016 року неодноразово намагався звертатися до ГУ МВС України в м. Києві, до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві та до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з проханням належно оформити його законне право проживання та користування кімнатою в гуртожитку, зареєструвати своє місце проживання/перебування в гуртожитку та приватизувати кімнату, в якій прожив більше 28 років, на що йому було відмовлено.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-2556цс16, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

На думку апелянта, враховуючи те, що у 1995 році він був вселений до кімнати АДРЕСА_1 не самоправно, а відповідно до рішення керівництва Харківського РУ УВС м. Києва, на балансі якого на той час перебував гуртожиток, отже вимоги позивача є незаконними та такими, що спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи. Житлова кімната є єдиним його житлом, іншого житла на праві власності або на праві користування він не має, у зв`язку з чим має право користування кімнатою АДРЕСА_4 та підпадає під гарантії, передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підтверджує факт його законного вселення до кімнати та законного проживання в ній протягом тривалого часу.

Позивачем ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу. Представник зазначає, що починаючи з 18.11.2016 ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 син ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 905 від 02.03.2017.

ОСОБА_1 разом з родиною фактично проживали за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується актом, складеним комісією в складі завідуючого гуртожитком Зимовською О.В., бухгалтера ОСОБА_6 за участю мешканців гуртожитку АДРЕСА_5 .

17.03.2017 Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією було видано ордер № 147 на жилу площу в гуртожитку, виданий ОСОБА_1 право зайняття з сім`єю з 3 чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_6 , жилою площею 23,8 кв.м. Отже, ордер ОСОБА_1 було видано правомірно та законно.

Між тим, справа не містить документів про реєстрацію ОСОБА_2 у гуртожитку по АДРЕСА_5 та отримання ним права на проживання в ньому.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 надав правову оцінку доказам, на які посилається відповідач на предмет законності його проживання у кімнаті АДРЕСА_1 та зазначив, що ці документи не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_2 у вказаній кімнаті.

Від третіх осіб відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2023 просили залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Дарницьке районне управління поліції Головного управління національної поліції України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії, Баловнєва О.П., яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які повідомлялись судом про час та дату розгляду справи шляхом направлення судової повістки - повідомлення на офіційну електронну адресу, та адресу місця проживання, у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третіх осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника Дарницького районного управління поліції Головного управління національної поліції України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії, Баловнєвої О.П., яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду. Крім того, ОСОБА_2 пояснив суду, що його дружина та діти останнім часом не проживали за адресою спірної кімнати, дружина та син не заперечують проти розгляду справи судом апеляційної інстанції за їх відсутності.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача, позивача, представника позивача - адвоката Кравець Д.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції взяв до уваги висновки Верховного Суду викладені у постанові від 04 липня 2023 року та дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів вселення ОСОБА_2 у спірну кімнату на законних підставах, отже відповідач безпідставно займає спірну кімнату, чим порушуються права позивача, який має законне право користування цим житлом, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та вселення до вказаної кімнати гуртожитку позивача.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Статтею 7 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону.

Відповідно до частини першої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Судом встановлено, ОСОБА_1 працює у Головному управлінні Національної поліції у місті Києві та перебував на квартирному обліку з 17 березня 2006 року у загальній черзі, а з 24 лютого 2017 року по категорії «учасник бойових дій, залучених до АТО» (т. 1, а. с. 36).

На засіданні комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві від 11 жовтня 2016 року вирішено надати старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 та членам його сім`ї (дружині - ОСОБА_3 та сину ОСОБА_4 ) кімнату АДРЕСА_1 , з реєстрацією за вказаною адресою (т. 1, а. с. 5).

17 березня 2017 року ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття з сім`єю із трьох чоловік жилої площі у гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_2 , жилою площею 23,8 кв. м. Ордер видано на підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації міста Києва від 13 березня 2017 року № 166 відповідно до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 (т. 1, а. с. 6).

За вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4

ОСОБА_2 у 1992-2011 роках проходив службу в органах внутрішніх справ України. Наказом головного управління МВС України в місті Києві від 23 вересня 2011 року № 585 о/с ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням у відставку з органів МВС України з 30 вересня 2011 року, без надання постійного житла (т. 1, а. с. 127).

Як зазначає відповідач, у 1995 році за затримку небезпечного злочинці, керівництвом Харківського районного управління внутрішніх справ України міста Києва його було заохочено наданням права проживати у кімнаті гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 . Порядок поселення до гуртожитку відбувався на підставі рапорту ОСОБА_2 , як діючого на той час працівника міліції щодо надання вільної кімнати для проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 .

У жовтні 1997 року згідно рапорту начальника управління карного розшуку та рішення житлової комісії Головного управління МВС України в місті Києві ОСОБА_2 був поставлений на квартирний облік Головного управління МВС України в Оболонському районі міста Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку Головного управління МВС України, розташованого по вулиці Північна, № 2-Д у м. Києві, без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року.

ОСОБА_2 звертався через ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в місті Києві, та ліквідаційну комісію Дарницького районного управління Головного управління МВС України в місті Києві, оскільки проживає у відомчому гуртожитку управління, до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з вимогою зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку, проте ліквідаційною комісією йому було відмовлено.

Статтями 127-129 ЖК України встановлено, що для проживання робітників у період роботи можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної в місті Ради народних депутатів.

Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ордер на жиле приміщення видається громадянинові на вільне жиле приміщення на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду (стаття 58 ЖК України).

Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання.

За змістом статті 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16).

На підтвердження законності свого вселення та проживання в кімнаті гуртожитку з 1995 року ОСОБА_2 надав ряд документів.

Із довідки з житлово-експлуатаційної контори слідує, що ОСОБА_2 з 16 січня 2009 року зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_3 , проте за цією адресою не проживає (а. с. 105 том. 1).

У листі начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13 жовтня 1997 року зазначено, що при працевлаштуванні до органів міліції ОСОБА_2 був зареєстрований у будівельному гуртожитку по АДРЕСА_5 та тимчасово вселений за цією адресою (а. с. 106 том.1). У зазначеному листі порушено питання надання відповідачу окремої кімнати у одному з гуртожитків Головного управління Міністерства внутрішніх справ України для проживання з сім`єю.

Із власного рапорту ОСОБА_2 від 22 квітня 2004 року (а. с. 107 том. 1) слідує, що він зареєстрований по АДРЕСА_3 без права проживання у гуртожитку, а проживає у найманій квартирі та не може її оплачувати.

Також на підтвердження свого проживання у спірній кімнаті гуртожитку апелянт посилається на ту обставину, що ним оплачувалися комунальні послуги на підтвердження чого надав суду квитанції за 2002 рік (а. с. 112 - 113 том. 1), за 2005 рік (а. с. 114 - 115 том. 1).

Однак, колегія суддів зауважує, що інші квитанції надані лише за період із лютого до липня 2017 року та будь-які документи, зокрема квитанції за останні рокі, що передували наданню ОСОБА_1 спірної кімнати гуртожитку, у справі відсутні.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Від встановлення судом обставин справи потрібно відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Судом встановлено, що у травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - Дарницьке районне управління Головного управління МВС України в місті Києві), Головного управління Національної поліції у місті Києві та Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право користування кімнатою АДРЕСА_1 , з 1995 року, а також визнати ордер від 17 березня 2017 року № 147, виданий ОСОБА_1 , на право зайняття із сім`єю жилої площі, а саме: кімнати № НОМЕР_1 , розташованої у гуртожитку по АДРЕСА_5 , недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (справа № 753/10383/19).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі № 753/10383/19 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилою площею у гуртожитку - кімнатою АДРЕСА_1 , з 1995 року. Визнано ордер від 17 березня 2017 року № 147 на жилу площу в гуртожитку, виданий ОСОБА_1 на право зайняття з сім`єю жилою площі у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 753/10383/19 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року скасовано та залишено в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року.

Судовими рішеннями у справі № 753/10383/19 встановлено преюдиційні обставини, зокрема, що ОСОБА_2 не видавався ордер на проживання у кімнаті АДРЕСА_1 , а також те, що на момент видачі ОСОБА_1 ордеру від 17 березня 2017 року на право користування цією кімнатою вона була вільною та в ній законно і обгрунтовано був зареєстрований ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї, а ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції у справі № 753/10383/19, дійшов висновку про те, що видача оспорюваного ордеру ОСОБА_1 не порушує прав ОСОБА_2 , оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем кімнати АДРЕСА_1 . Видаючи оспорюваний ордер на ім`я ОСОБА_1 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація діяла у спосіб та в межах визначених законодавством України. Також Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_2 рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг є такими, що не можуть слугувати належними та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення у встановленому законом порядку у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року, а отже вимоги про визнання за особою права на користування кімнатою в гуртожитку без видання відповідного ордеру, є незаконними.

Ухвалюючи у даній справі рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, враховуючи норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірною кімнатою у гуртожитку необхідності захисту права позивача, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 заселився у спірну кімнату не в установлений законом спосіб, ордер на вселення до кімнати йому не видавався, в спірній кімнаті він зареєстрованим не був. Постановою Верховного Суду встановлено, що у відповідача відсутне право користування спірною кімнатою, ордер виданий позивачу на вселення до зазначеної кімнати незаконним судом не визнано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано доказів наявності в нього права користування спірною кімнатою у гуртожитку, тоді як позивачем доведено наявнісь у нього перешкод у користуванні кімнатою, наймачем якої є саме він, а відповідно, право користування позивачем спірною кімнатою потребує судового захисту, оскільки відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні зазначеною кімнатою.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 березня 2024 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна