Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Новоархангельський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Краснопольської Л.П.

за участю секретаря судового засідання Владової В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоархангельськ в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Лан» (приватного підприємства «ТАС АГРО ЛАН») про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачів звернулась до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_5 . Після його смерті позивачі отримали спадщину, яка складається із права власності на земельну ділянку, загальною площею 5,3857 га, під кадастровим номером :02:000:0145, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Голованівського (до перейменування Новоархангельського) району Кіровоградської області. За життя між спадкодавцем ОСОБА_5 та ПСП «Лан» був укладений договір оренди землі б/н від 20 липня 2006 року щодо передачі у строкове платне користування земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:0145, площею 5,39 га, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради Голованівського (до перейменування Новоархангельського) району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогоспподжарського виробництва. Термін дії договору оренди 25 років. Державну реєстрацію зазначеного договору оренди землі проведено 08 серпня 2006 року у Новоархангельському відділенні Кіровоградської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №46. Маючи на меті розпорядитися успадкованою земельною ділянкою, позивачі неодноразово офіційно зверталися із заявою про надання дозволу на поділ, відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності земельної ділянки, загальною площею 5,3857 га, для можливості виділення земельної ділянки у приватну власність. 01 лютого 2023 року відповідачем було надано офіційну відмову в наданні дозволу щодо поділу земельної ділянки. 23 січня 2023 року Державним кадастровим реєстратором відділу №6 Управління надання адміністративних послуг Головного управління держагеокадастру у Тернопілььській області було винесено рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, на підставі ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу, абз. 4 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про державний земельний кадастр».

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивачі змушені були звернутися до суду просили розірвати договір оренди земельної ділянки плрощею 5,3857 га, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області, кадастровий номер :02:000:0145, укладений 20 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ПСП «Лан», який зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦ ДЗК 08 серпня 2006 року за №46.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, просив розірвати договір оренди, вважає дії відповідача недобросовісними, так як він бажав належну йому ділянку подарувати синові, а це можливо лише про поділі земельної ділянки, що вони отримали із сестрою у спадок, проте відповідач безпідставно відмовив ім у поділі земельної ділянки, при цьому вказав, що відповідач оплатив їм із семтрою орендну плату в кінці листопада в розмірі чотири тисячі гривень, тобто вони отримали по дві тисячі за всю земельну ділянку, в той час як іншим орендодавцям оплачують в розмірі по 28 тисяч, зазначив, що йому пояснили, що оплачуватимуть більше тільки за умови підписання додаткової угоди до договору оренди.

Представник позивачів позов підтримала, пополягала на задоволенні позовних вимог, вказавши саме на недобросовісність дій відповідача, захист права власності на земельні ділянки, що належать її клієнтам, а саме щодо необгрунтованої відмови відповідача, як орендаря земельної ділянки, щодо поділу успадкованої позивачами земельної ділянки, щоб за кожним з них окремо була виділена земельна ділянка. Вважає такі дії відповідача спрямованими на зловживання своїм правом, дії відповідача свідчать про його недобросовісність та порушення права позивачівяк власника земельної ділянки вільно розпоряджатись своїми правами

Представник відповідача ПСП «Лан» в судовому засіданні, позов не визнав, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав, вказаних у відзиві. Разом з тим, зазначив, що позивачі вже раніше зверталися до суду щодо розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки, проте апеляційною інстанцією їм було відмовлено в позові, вважає позов необгрунтованим та зазначає про преюдиційність того рішення у ваказаній справі. Вказує на обгрунтованність відмови відповідача у поділі земельної ділянки, оскільки це заважатиме підприємству здійснювати свою господарську діяльність, при цьому посилаючись на те, що згідно ст. 79-1 ЗК України відповідач має таке право.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо договірних зобов`язань, які регулюються Законом України "Про оренду землі", ЗК України та ЦК України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Спеціальним законом, що регулює орендні відносини щодо земельних ділянок є Закон України "Про оренду землі".

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, також іноземним державам.

Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, передбачено загальними положеннями про найм Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як слідує зі статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб.

За ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Саме Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

За приписами ст. 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У ст. 21 вказаного Закону передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Згідно чч. 3-5 ст. 31 Закону договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному 148-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 цього Закону перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Разом з тим, положення містяться в п. 40 спірного договору оренди землі за яким перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Проте, як з`ясовано в судовому засіданні, підставою для звернення до суду із даним позовом про розірвання договору, є порушення прав позивачів щодо розпорядження ними своєю земельною ділянкою та недобросовісність дій відповідача щодо зловживання ним своїми правами відносно орендованої земельної ділянки.

В судовому засіданні встановлено, що згідно копій Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 26.04.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , є спадкоємцями за заповітом частки у спадщині, яка залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батька ОСОБА_5 , 1950 року народження, яка складається із земельної ділянки плрощею 5,3857 га, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради, кадастровий номер :02:000:0145 (а.с. 12-13).

Відповідно до копії Договору оренди 20.07.2006 року між ОСОБА_5 та ПСП «Лан», в особі голови Стрельченко В.І. було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований в Новоархангельському відділі КРФ ЦДЗК, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.08.2006 р. №46. Відповідно до п. 8 Договір оренди укладено строком на 25 років; відповідно п. 40 Договору передбачено, що право на орендовану земельну ділянку в разі смерті фізичної особи- орендаря переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 64-66).

Слід зазначити, що позивачем не ставиться вимога розірвання вказаного договору оренди землі з підстав передбачених п.40 Договору, незважаючи на те, що це може бути самостійною підставою для розірвання договору. При цьому, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, п.39 Договору оренди землі, який просить розірвати позивач передбачено, що розірвання укладеного спірного договору допускається в односторонньому порядку з підстав, вказнаних в Законі "Про оренду землі". Тобто при укладенні договору сторони - ОСОБА_5 та голова ПСП «Лан» Стрельченко В.І. узгодили таку умову розірвання договору оренди земля як підстави, вказані в Законі "Про оренду землі". За вказаних обставин позивачі мають право на звернення до суду щодо дострокового розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку. Така ж підстава передбачена ст. 611 ЦК.

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, єдиного Реєстру заборон відчудження, об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності земельна ділянка 5,3857 га, розташована на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, під кадастровим номером :02:000:0145 (а.с. 20-24).

Відповідно до копії технічної документації позивачі, маючи на меті припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 5,3857 га, розташовану на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва дійшли згоди про поділ земельної ділянки, що є у спільній частковій власності, відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності на вказану земельну ділянку, для чого звернулись до ПП «Центр ДЗК» (а.с. 14-19).

Згідно відповіді №43 від 01.02.2023 року ПСП «Лан» не надало дозволу на поділ земельної ділянки загальною площею 5, 39 га, кадастровий номер :02:000:0145, вважаючи недобросовісною поведінку спадкоємців, померлого ОСОБА_5 , направлену на дострокове розірвання договору оренди, як можливі наслідки для ПСП «Лан» від поділу земельної ділянки (а.с. 60-61).

Рішенням про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, позивачам відмовлено у поділі земельної ділянки під кадастровим номером :02:000:0145, через відсутність згоди на те землекористувача ПСП «Лан», з яким їх спадкодавцем було укладено договір оренди (а.с. 62-63).

Представником ПП «ТАС АГРО ЛАН», який є правонаступником ПСП «ЛАН» наданий відзив на позов, в якому вимоги позивача визнав незаконними, не обґрунтованими та такими, що порушують права відповідача, обґрунтувавши свою позицію тим, що орендареві забезпечується захист його права власності на земельну ділянку. Відмова у наданні дозволу на поділ спірної земельної діляки, була дана відповідачем, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, згідно якої особа здійснює цивільні права надані їй договором або актами цивільного законодавства, додержуючись при цьому моральних засад суспільства. В даних правовідносинах, відповідач не вважає, що відмовою орендаря у наданні дозволу на поділ орендованої земельної ділянки, порушується, не визнається чи оспорюється суб`єктивне цивільне право та/або законний інтерес орендодавця, як сторони договору оренди. Дійсно згідно п. 40 вищезазначеного Договору оренди визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. Проте на думку відповідача, при зміні власника земельної ділянки попередній власник вибуває із орендних відносин, а новий власник має право і водночас зобов`язаний стати орендодавцем за договором оренди. Вказані норми права також свідомо порушуються позивачами, оскільки від дня смерті спадкодавця ОСОБА_5 , спадкоємці ухиляються від надання інформації, яка б дозволила орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, що підкреслює недобросовісність орендавців. Вважає, що п. 38 Договору оренди містить вичерпний перелік обставин, за яких договір оренди припиняє свою дію: - за взаємною згодою сторін; - за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, внаслідок невиконання другою сторонлю своїх обов`язків. П. 39 Договору оренди визначено, що розірвання договору в односторонньому порядку, допускається з причин, передбачених ЗУ "Про оренду землі" та визначає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку, відповідно до закону. Тому позовні вимоги є такими, які порушують права відповідача, як законного користувача земельною ділянкою, просив відмовити позивачам у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 81-86).

Вирішуючи заявлений позов суд виходить з наступного:

У статті 14 Конституції України вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Разом з тим повноваження власника певним чином обмежуються, бо згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється відповідно до критеріїв, що встановлені наведеною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дає змоги потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе скористатися результатами договору.

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначила, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо розірвання договору оренди землі у зв`язку ізненаданням згоди на поділ земельної ділянки може вказувати на недобросовісність дій орендаря і по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендодавець.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 390/34/17 у постанові від 10 квітня 2019 року (касаційне провадження № 61-22315сво18) зробив правовий висновок щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину. Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді.

З огляду на ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч. 2 ст 318 ЦК України, встановлена рівність усіх суб`єктів права власності перед законом.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. За змістом ч. 4 ст. 148-1 ЗК України за згодою сторін договору оренди до такого договору можуть бути внесені зміни із зазначенням нового власника земельної ділянки.

Заявою представника позивачів замінено представника відповідача ПСП «Лан» по справі №394/928/23 на ПП «Тас Агро Лан» та приведено у відповідність позовні вимоги, які були викладені у новій редакції. (а.с. 119-120).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За правилами ч.3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Ч. 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що позов є доведеним та обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції, Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1, 2, 6, 13, 32 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 93, 79-1, 148 ЗК України, ст.ст. 3, 6, 13-15, 317-321, 627-629, 651 ЦК України, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до приватного підприємства «ТАС АГРО ЛАН», про розірвання договору оренди земельної ділянки - задовольнити в повному обсязі.

Розірвати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,3857 га, розташованої на території Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0145, укладений 20 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ПСП «Лан», в особі Стрельченка В.І., правонаступником якого є приватного підприємства «ТАС АГРО ЛАН», що зареєстрований в Новоархангельському відділі КРФ ЦДЗК 08.08.2006 року за №46.

Судові витрати вважати фактично понесеними.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Копію даного рішення вручити учасникам справи.

Ідентифікаційні дані учасників:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданого Новоархангельським РВ УМВС України в Кіровоградській області від 12.01.2001 року, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданого Новоархангельським РВ УМВС України в Кіровоградській області від 15.02.1996 року, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Приватне підприємство «ТАС АГРО ЛАН», місце знаходження: вул. Слави, 140, смт Новоархангельськ Голованівського району Кіровоградської області, .

Повний текст рішення виготовлено 29 лютого 2024 року

Суддя: