КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 361/3081/23

номер провадження 22-ц/824/2242/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівГолуб С.А., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 05 жовтня 2023 року /суддя Петришин Н.М./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї про вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 05 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_5 з боку ОСОБА_4 у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_5 до вищевказаної квартири. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. /а.с. 105-111/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у вимогах вселення ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в цій частині скасувати, задовольнивши вимоги позову у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції встановивши що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають окремо в різних квартирах, вселяючи лише сина у квартиру до ОСОБА_4 , фактично на власний розсуд визначив місце проживання дитини разом з батьком, хоча вказане не було предметом даного спору. Медичним висновком № 78 від 14.06.2022 року сина визнано дитиною-інвалідом віком до 18 років. Він не може самостійно себе обслуговувати. Тому, її вимога про вселення заявлено виключно як його законним представником. Отже, заявлена вимога направлена не на заволодіння житлом відповідача, а на захист майнових прав та інтересів спільного сина.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог. Вказував, що суд першої інстанції не врахував, що відсутність перешкод у користуванні майном дитиною, ОСОБА_5 , з боку відповідача виключає можливість ухвалення судом рішення про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду 22.03.2023 року у справі № 509/5080/18, провадження № 61-11707св22). Згідно отриманого від Служби у справах дітей акту № 331 обстеження умов проживання дитини від 06.06.2023 вбачається, що ОСОБА_5 проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 в належних житлових умовах. Отже у позивача є намір набути саме в своє користування майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка не є спільною сумісною власністю подружжя, так як набута відповідачем в порядку спадкування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 . Батьком у свідоцтві записаний - ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 серпня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , що також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 26.12.2019 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Із медичного висновку №78, виданого Броварською багатопрофільною клінічною лікарнею, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має діагноз: легка розумова відсталість.

Із довідки, виданої 31.10.2022 року Броварським ліцеєм №3 Броварської міської ради Броварського району Київської області, видно, що ОСОБА_3 працює в Броварському ліцеї №3 Броварської міської ради Броварського району Київської області на посаді асистента вчителя в 3-А класі (інклюзивний).

До матеріалів справи долучено копії квитанцій про сплату ОСОБА_4 занять ОСОБА_5 з логопедом, педагогом, сплату обстежень та сплату відповідачем аліментів.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності у розмірі ОСОБА_6 та у розмірі ОСОБА_7 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що будинок АДРЕСА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 1/2 ОСОБА_8 та у розмірі 1/2 ОСОБА_9 .

Відповідно до листа Служби у справах дітей та акту № 331 обстеження умов проживання дитини від 06.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_5 проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 в належних житлових умовах.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами частини четвертої статті 9 ЖК України про те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції вказував, що у цій справі спір виник, зокрема і щодо вселення до квартири колишнього члена сім`ї власника квартири (колишньої дружини) та зобов`язання не чинити їй та дитині перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не надано доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні житлом неповнолітньому сину ОСОБА_5 , проте встановивши, що ОСОБА_4 є батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , малолітній ОСОБА_5 був вселений та зареєстрований у вище зазначену квартиру у встановленому законом порядку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод ОСОБА_5 з боку ОСОБА_4 у користуванні квартирою шляхом вселення туди ОСОБА_5 .

Так, суд першої інстанції належним чином не проаналізував наявні обставини справи, виховання і проживання малолітнього.

Встановивши що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають окремо в різних квартирах, вселяючи лише сина у квартиру до ОСОБА_4 , суд першої інстанції фактично на власний розсуд визначив місце проживання дитини разом з батьком, хоча вказане не було предметом даного спору.

Медичним висновком № 78 від 14.06.2022 року ОСОБА_5 визнано дитиною-інвалідом віком до 18 років. Сторонами не заперечується, що він не може самостійно себе обслуговувати.

Відповідно до листа Служби у справах дітей та акту № 331 обстеження умов проживання дитини від 06.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_5 проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 в належних житлових умовах.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

З пояснень сторін встановлено, що квартира належить на праві власності відповідачу, яка набута ним у порядку спадкування, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.08.2019 року, а 26.12.2019 року зареєстроване місце проживання дитини ОСОБА_5 у вказаній квартири.

ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири у зв`язку з перебуванням у шлюбі з позивачем.

З Акту № 331 від 06.06.2023 року обстеження умов проживання дитини встановлено, що «Зі слів матері ( ОСОБА_3 ) за даною адресою ( АДРЕСА_3 ), вона разом із сином проживають з квітня 2022 року».

Факт непроживання позивача у спірній квартирі з квітня 2022 року підтвердив і відповідач.

Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, із ким вона проживає, опікуна чи місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання позивача зареєстроване у квартирі АДРЕСА_4 . Ця квартира належить позивачу на праві приватної власності з 2010 року. З квітня 2022 року позивач разом з дитиною проживає у будинку батьків за адресою: АДРЕСА_3 , де створені належні умови проживання для дитини.

Отже, у даній справі суд першої інстанції фактично поклав на батька обов`язки догляду та проживання з дитиною, одночасно встановивши, що перешкоди у користуванні квартирою з боку відповідача відсутні.

Відсутність перешкод у користуванні майном, ОСОБА_5 , з боку відповідача виключає можливість ухвалення судом рішення про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновків, що рішення суду підлягає скасуванню, позов задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, які компенсуються за рахунок держави в порядку, встановлено Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_3 від їх сплати звільнена як представник дитини з інвалідністю.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 05 жовтня 2023 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 05 жовтня 2023 року - задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 05 жовтня 2023 року - скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї про вселення, - відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_4 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1610, 40 грн компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: