Житомирський апеляційний суд
Справа №285/7898/23 Головуючий у 1-й інст. Сусловець М.Г.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/7898/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про порушення права володіння майном та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Сусловець М.Г. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати:

- порушенням АТ «Житомиргаз» статті 1 протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через незаконне втручання АТ «Житомиргаз» у її права, як споживача, мирно володіти майном (грошовими коштами);

- визнати незаконність вимог АТ «Житомиргаз» до неї щодо стягнення заборгованості за природний газ, постачання/розподіл;

- заборонити відповідачу вчиняти дії, пред`являти вимоги шляхом виставлення вимог АТ «Житомиргаз» щодо стягнення заборгованості за газ, газопостачання то розподіл природного газу стосовно неї, у відповідності до ст. 16 ЦК України;

- заборонити відповідачу вчиняти дії шляхом подання вимог до неї про стягнення заборгованості за ненаданий природний газ, доставку та розподіл, у відповідності до ст. 16 ЦК України.

В обґрунтування позову зазначала, що АТ «Житомиргаз» шляхом нав`язування цивільно-правових відносин та примушування до них, вимагає сплатити від неї неіснуючий борг. Вказує, що вона зобов`язана сплачувати за комунальну послугу з постачання природного газу у встановлених законом розмірах та на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. В той же час, цей обов`язок може бути виконаний для оплати такої комунальної послуги лише за умови, якщо виконавець/відповідач надав її в реальності, а не виключно паперово/фіктивній, надуманій відповідачем формі. Зазначає, що з 28.05.2015 відбулося повне розмежування сфери розподілу природного газу від сфери постачання природного газ, при цьому для операторів ГРМ встановлено по суті пряму заборону здійснювати господарську діяльність у сфері постачання природного газу. Відтак вважає, що з 28.05.2015 господарську діяльність у сфері постачання природного газу може здійснювати виключно ТОВ «Житомиргаз Збут», натомість господарську діяльність у сфері розподілу природного газу може здійснювати виключно АТ «Житомиргаз». Зазначає, що АТ «Житомиргаз» абсолютно не виконував договір і не доставляв їй жодного кубометру природного газу.

Вказує, що відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить власникові товару, а тому АТ «Житомиргаз» зобов`язаний довести в суді своє право на товар (газ) як власність. Зазначає, що вона не є суб`єктом підприємницької діяльності, тому не може використовувати і ніколи не використовувала (не споживала) природний газ на підставі та на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який за умовами ЦК України не використовується в побутових особистих цілях. Стверджує, що відсутність первинних документів вказує на те, що АТ «Житомиргаз» не здійснює господарської діяльності з постачання природного газу. Враховуючи викладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2023 року цивільну справу №285/7898/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про порушення права володіння майном та зобов`язання вчинити дії, передано до Корольовського районного суду м. Житомира.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та повернути справу №285/7898/23 для розгляду до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області та передати її на розгляд іншому судді вказано вище суду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не враховано резолюцію Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», рішення Конституційного Суду України у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ст. 633 ЦК України, рішення Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17, описової частини її позовної заяви. Зазначає, що судом першої інстанції також не взято до уваги того факту, що 08.08.2023 було порушено кримінальне провадження №0000043 по якій проходить АТ «Житомиргаз». Вказує, що судом першої інстанції було порушено правила територіальної підсудності, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Зазначає, що у своїй позовній заяві вона посилалася на Закон України «Про захист прав споживачів», а тому враховуючи вище викладене просить скасувати ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2023 року, а цивільну справу №285/7898/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про порушення права володіння майном та зобов`язання вчинити дії направити до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області та передати її на розгляд іншому судді.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу даної цивільної справи за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира, за місцем знаходження відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст позовних вимог, викладений ОСОБА_1 у резолютивній частині позову, не відповідає його обґрунтуванню, відтак в даній судовій справі права позивача не пов`язані з порушенням його прав, як споживача, і на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не поширюються вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність за його зареєстрованим місцем проживання. Крім того, позивач піддає сумніву правомірність надання послуг з доставки газу відповідачем через газотранспортну систему, та просить відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Частиною 1 ст. 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Також у пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За загальним правилом територіальної підсудності справ, яке міститься у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу.

Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян.

Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ч. 16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно із цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Відповідно до преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Згідно п. 22 ст. 1 цього ж Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Основною сферою діяльності АТ «Житомиргаз» є розподіл природного газу споживачам Житомирської області.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом про захист прав споживачів, визнання незаконним втручання АТ «Житомиргаз» у мирне володіння майном, визнання незаконними вимоги АТ «Житомиргаз» щодо стягнення заборгованості за постачання/розподіл природного газу.

Відтак, враховуючи зазначені положення, відносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а позовна заява містить вимоги щодо захисту прав споживачів.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що справа за позовом ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про порушення права володіння майном та зобов`язання вчинити дії не підсудна Новоград-Волинському міськрайонному суду Житомирської області, а підлягає розгляду Корольовським районним судом м. Житомира, прямо суперечить нормі ч. 5 ст. 28 ЦПК України, яка підлягала застосуванню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішення питання про передачу справи іншому судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області нормами ЦПК України відносяться до компетенції суду першої інстанції, а тому не можуть бути вирішені під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, передаючи справу на розгляд іншому суду, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді