справа № 367/284/21
провадження № 22-ц/824/3247/2024
головуючий у суді І інстанції Кравчук Ю.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу тавитребування майна. З урахуванням заяви від 19 березня 2021 року про зміну предмету позову та підстав позову просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 року; витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_1 , ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

23 грудня 2016 року під час шлюбу було придбано у спільну власність автомобіль моделі «Toyota Corolla» 2013 року випуску, реєстраційним номер НОМЕР_2 .

14 травня 2020 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.

Після розірвання шлюбу питання поділу зазначеного автомобіля не вирішувалось і вказаний транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_3 .

27 листопада 2020 року ОСОБА_3 , як продавець і ОСОБА_1 , як покупець уклали в Територіальному сервісному центрі № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області Договір купівлі - продажу транспортного засобу 3246/2020/2318281, за умовами якого продавець відчужив на користь покупця транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску.

ОСОБА_4 , як співвласник вказаного транспортного засобу не надавала згоди на його відчуження, а укладення договору відбулось після звернення до ОСОБА_3 про поділ майна та визначення порядку користування ним та подання відповідної позовної заяви до суду.

Зазначала, що якщо майно вибуло поза волею власника, то таке майно підлягає витребуванню незалежно від добросовісності ані набувача, ані продавця. При цьому, вказані норми підлягають застосуванню відносно будь-якого індивідуально визначеного майна, яке існує на час розгляду справи, та не встановлюють обмеження щодо витребування певного виду (наприклад, рухомого чи нерухомого).

Позивач наголошувала, що спірне майно вибуло з власності позивача за відплатним договором поза волею, оскільки позивач не надав письмової нотаріально засвідченої згоди, а тому зазначене майно підлягає витребуванню (поверненню) з чужого незаконного володіння.

Звертала увагу суду на те, що предметом спору не є поділ майна, а фактичне встановлення незаконним відчуження за правочином спільного сумісного майна, яке не підлягає державній реєстрації, та витребування його.

Стверджувала, що примусова зміна транспортного засобу на грошову компенсацію порушує гарантоване Конституцією України та Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

І навпаки, право кінцевого набувача - ОСОБА_5 вимагати від ОСОБА_3 повернення грошових коштів є співмірним заходом поновлення порушених прав внаслідок укладення недійсного правочину.

Позивач звертала увагу суду, що має на утриманні малолітню дитину від спільного шлюбу, про що зазначено в рішенні про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим спірний автомобіль потрібний власне для забезпечення повноцінного розвитку дитини та забезпечення потреб сім`ї. Відшкодування вартості частини автомобіля не відповідає ні інтересам позивача, ані інтересам її малолітньої дитини.

У своєму листі від 3 серпня 2020 року, надісланому ОСОБА_3 , позивач порушила питання поділу майна та/або встановлення порядку користування спільним майном, в тому числі було запропоновано ОСОБА_3 спільно користуватись автомобілем або ж сплатити йому компенсацію вартості. Однак, ОСОБА_3 проігнорував дане звернення, що змусило позивача звернутись до суду про поділ майна і встановлення порядку користування спільним майном.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 3246/2020/2318281 про відчуження автомобіля марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , що укладений 27 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 транспортний засіб (автомобіль) марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 та ключі до нього.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 500 грн витрат на оплату судового збору, з кожного.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - Воронко В.В. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та противоправним в частині витребуванняспірного автомобіля на користь відповідача-1, тому що автомобіль вибув із його користування за його волею, що унеможливлює витребування авто.

Зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем автомобіля за оплатним договором, що унеможливлює його витребування.

Звертає увагу, що позивачем не надавались, а судом не досліджувались, жодні докази щодо недобросовісності відповідача-2, як набувача - покупця автомобіля. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірний автомобіль вибув із власності позивача поза її волі.

Вважає, що позивач, з метою поділу спільного сумісного майна подружжя - спірного автомобіля, своїм листом (а.с. 8) надала згоду відповідачу-1 на його продаж та підтвердила своє бажання отримати грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, а тому відсутні підстави для визнання договору купівлі автомобіля недійсним.

Також зазначає, що позивач добровільно передала автомобіль у володіння і розпорядження своєму чоловіку (відповідачу-1), і, більш того, вирішила не вписувати себе (як це визначено Постановою КМУ № 1388) співвласником автомобіля в свідоцтвопро реєстрацію ТЗ (про що зазначено у відзиві), чим позбавила можливості реєстраційні органи та/або наступних власників дізнатись про її права на автомобіль.

Зауважує, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях роз`яснював, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Тому, суд першої інстанції безпідставно не застосував висновки Верховного Суду про те, що за відсутності згоди одного із подружжя на відчуження спірного автомобіля, той має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна (постанова від 3 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц), а не на витребування такого майна у добросовісного набувача.Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 7 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно, за недоведеністю обставин справи і за невідповідністю обраного способу захисту своїх прав позивачем незаконно задовольнив вимоги щодо витребування автомобіля від добросовісного набувача - відповідача-2 на користь позивача та відповідача-1 замість застосування та роз`яснення позивачу вищевказаної правової позиці Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Воронко В.В. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи шляхом телефонограми (а.с.80, Т.2).

За таких обставин, позивачка вважається належним чином повідомленою про розгляд справи, про причини неявки суду не повідомляла, заяву про відкладення розгляду справи не подавала.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку позивача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи частково позов та витребовуючи у ОСОБА_1 транспортний засіб, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль вибув із володіння позивача, як одного із співвласників, не з його волі, на підставі недійсного правочину, а відтак він вправі витребувати це майно у нинішнього власника ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Як встановлено судом, що 22 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ станом на 28 вересня 2020 року стосовно зареєстрованих транспортних засобів, транспортний засіб Toyota, модель Corolla, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , вперше зареєстрований 23 грудня 2016 року (а.с.12).

Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 2 жовтня 2020 року №31/1277 станом на 30 вересня 2020 року власником транспортного засобу марки Toyota, модель Corolla, 2013 року, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 (а.с.13).

Відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно із копією договору купівлі-продажу № 3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 року, укладеному в сервісному центрі МВС 3246 РСЦ МВС в Київській області, ОСОБА_3 (продавець) зобов`язується передати у власність покупцеві ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , який був зареєстрований за продавцем 23 грудня 2016 року (а.с.14).

Згідно із відповіддю Головного сервісного центру МВС від 9 грудня 2020 року №31/1584аз, 27 листопада 2020 року, транспортний засіб марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , перереєстровано на нового власника - ОСОБА_1 , попередній власник ОСОБА_3 .

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що спір, який виник між сторонами, стосується транспортного засобу марки «Toyota», модель «Corolla», 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , який було придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 під час шлюбу, що знаходився в їх спільній власності, та який було продано згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 року ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

В той же час, у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року вказує, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), переглянула наведений вище правовий висновок, сформулювала інший правовий висновок щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах. З урахуванням конкретизації цього правового висновку Велика Палата Верховного Суду визначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таким чином, предметом доведення у цій справі є та обставина, що ОСОБА_8 знала, що транспортний засіб є спільним майном подружжя, та що відсутня згода іншого співвласника на відчуження цього майна.

Однак відповідні обставини ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлені.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач була співвласником спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені висновки відповідають нормам матеріального права та не заперечувалися сторонами.

Проте, на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець повинен був повідомити покупцю, що транспортний засіб перебуває у спільній сумісній власності подружжя, діючи як доброчесний і розсудливий учасник договірного процесу, який повинен був дотриматися певного стандарту порядної поведінки та розумну обачність, укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу без згоди ОСОБА_4 , втім доказів виконання цього обов`язку матеріали справи не містять.

За обставинами справи, встановленими судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не могла знати про те, що транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вже не перебували у зареєстрованому шлюбі, самостійно дізнатися про цей факт ОСОБА_1 не мала можливості. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності поведінки ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки позовна заява та матеріали справи не містять належних доводів та доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_1 , тому не доведені підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27 листопада 2020 року.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що контрагент ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати інформацію щодо наявності спільної сумісної власності на транспортний засіб. Сам транспортний засіб був зареєстрований саме за ОСОБА_3 . Наведене підтверджує добросовісність контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Також, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 року. При цьому ОСОБА_2 заявила вимоги про витребування спірного автомобіля з володіння ОСОБА_1 , тобто звернулася до суду, зокрема, з віндикаційним позовом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Встановлено, що ОСОБА_2 не заперечувала під час розгляду справи, що з моменту набуття подружжям у власність спірного автомобіля, вона надала згоду ОСОБА_3 на володіння і користування цим майном.

Таким чином, частина перша статті 388 ЦК України, як підстава для витребування спірного майна, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спірний автомобіль з моменту його придбання та до моменту його відчуження не знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_2 .

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 947/26932/20.

Апеляційним судом встановлено, що останнім набувачем спірного автомобіля є ОСОБА_1 , яка набула право власності на транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/2318281 від 27 листопада 2020 рокута є добросовісним набувачем.

Колегія суддів вважає, що не були спростовані доводи ОСОБА_1 про те, що за обставинами справи вона не знала і не могла знати про те, що спірне майно 27 листопада 2020 року було відчужене без згоди ОСОБА_2 .

Отже, стверджувати про обізнаність ОСОБА_1 про відсутність згоди ОСОБА_2 на відчуження автомобіля, як наслідок, її недобросовісність під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, не можна.

Спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_2 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) несе ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його володіння з його волі, а тому правовий механізм, передбачений статтею 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 є помилковими.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях роз`яснював, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування майна.

Отже, оскільки за результатами апеляційного перегляду було ухвалене нове рішення, підлягає новому розподілу відшкодування судового збору, згідно з яким з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 724 грн. Докази оплати судового збору містяться в матеріалах справи (а.с. 40, 54, Т. 2)

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК. П. Приходько

С.О. Журба