Справа № 128/3394/23
Провадження № 22-ц/801/602/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 рокуСправа № 128/3394/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 128/3394/23 за апеляційною скаргою адвоката Пономаренка Д. Ю. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі ТОВ «ФК «Ріальто») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 26 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (далі- ТОВ «ФК «Фінанс Інновація») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6-5, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 6 000 грн строком на 30 днів шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану в АТ «КБ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування та 4 % від суми несвоєчасного повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад визначений строк.

Указаний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідачки на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-З, відповідно до якого право вимоги за договором № 6-5 від 26 березня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 29 серпня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 22 416,40 грн, з яких:

6 000 грн заборгованість за тілом кредиту;

4 416,40 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року (включно);

12 000 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 03 травня 2021 року по 21 червня 2021 року (включно), відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь:

заборгованість за кредитним договором у сумі 22 416,40 грн;

судові витрати у виді судового збору в розмірі 2 684 грн та 9 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за кредитним договором № 6-5 від 26 березня 2021 року в розмірі 21 582 грн, з яких:

6 000 грн заборгованість за кредитом;

3 582 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року (включно);

12 000 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору за період з 03 травня 2021 року по 21 червня 2021 року включно відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» судовий збір у розмірі 2 584 грн та 5 000 грн витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

умовами кредитного договору встановлено обов`язок позичальника повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Позичальник не виконував взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та процентів, а тому у позивача виникло право вимоги повернення суми заборгованості;

відповідачка позов визнала частково, а саме щодо заборгованості нарахованої по тілу кредиту у розмірі 6 000 грн та заборгованість за несплаченими процентами у розмірі 3 582 грн, тобто процентів нарахованих за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року (в межах строку дії договору), тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню;

кредитний договір від 26 березня 2021 року не був продовжений, а тому нарахування процентів за період з 26 квітня 2021 року по 02 травня 2021 року не відповідає положенням статті 1048 ЦК України, отже позов в частині стягнення процентів у сумі 834,40 грн задоволенню не підлягає;

пунктом 3.3 договору сторони встановили свій інший розмір процентів 1460% річних від суми несвоєчасно повернутого кредиту та те, що процентна ставка, визначена у цьому пункті договору, нараховується відповідно до частини другої статті 625 ЦК України;

нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору за неправомірне користування коштами та їх розмір визначений сторонами договору, а пролонгація строку дії договору не є умовою застосування визначеної процентної ставки, а може ураховуватися лише для визначення строку, з якого така процентна ставка має нараховуватися;

матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка зверталася до суду з позовом про визнання умов пункту 3.3. кредитного договору несправедливими або недійсними;

позивач відповідно до договору про відступлення права вимоги набув право нараховування процентів, неустойки, штрафів, пені, тощо, а тому нарахування процентів, згідно пункту 3.3 кредитного договору, станом на 21 червня 2021 року не суперечить вимогам чинного законодавства;

ураховуючи клопотання відповідачки про зменшення витрат на правничу допомогу та результат розгляду справи, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 грн є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2024 року адвокат Пономаренко Д. Ю. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норми процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за кредитним договором № 6-5 від 26 березня 2021 року у розмірі 9 582 грн, з яких: 6 000 грн заборгованість за кредитом; 3 582 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 кредитного договору за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року (включно), а також 1 000 грн витрат на правничу допомогу. У задоволенні решті позовних вимог відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2024 року витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору.

20 лютого 2024 року на виконання вимог ухвали адвокат Пономаренко Д. Ю. подав квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 березня 2024 року справу призначено до розгляду на 14 березня 2024 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3 кредитного договору, згідно частини другою статті 625 ЦПК України;

заборгованість за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3 кредитного договору за ставкою 4% від суми несвоєчасно повернутого кредиту (грошових коштів) за кожен день прострочення за період з 03 травня по 21 червня 2021 року включно у розмірі 12 000 грн нарахована після закінчення строку дії договору, що є недопустимим, з огляду на те, що строк дії договору становить 30 днів, тобто до 25 квітня 2021 року;

відомостей про продовження строку дії договору позивачем не надано;

після закінчення дії договору позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України;

ураховуючи подане до суду першої інстанції клопотання відповідачки про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та наявність підстав для часткового задоволення позову, доцільно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача до 1 000 грн.

У письмових поясненнях ТОВ «ФК «Ріальто» указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

пунктом 3.3 кредитного договору встановлено розмір процентної ставки, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання;

відповідачкою зобов`язання за кредитним договором не виконано, тому у товариства виникло право до останньої щодо повернення суми заборгованості;

розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 26 березня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6-5 шляхом підписання його відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором № 705551, номер мобільного телефону позичальника НОМЕР_2 .

З довідки № 70700 від 10 липня 2023 року слідує, що смс-повідомлення від альфа-імені «MONETKA» з текстом: «Для підтвердження згоди з умовами договору введіть 705551», було доставлено на номер НОМЕР_2 з допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 26 березня 2021 року об 11:51:12 год.

Відповідно до цього кредитного договору товариство надало відповідачці у кредит грошові кошти у сумі 6 000 грн не на споживчі цілі, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3 цього договору (пункт 1.1. договору)

Пунктом 1.3 договору встановлено, що строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими в кредит не може становити менше трьох календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 1.4 договору невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», які розміщені на сайті monetka.ua.

Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 , що належить позичальнику (пункт 1.6 договору).

Пунктом 2.4 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний, зокрема, у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування, а також у випадку подальшої зміни терміну платежу (оформлення продовження), сплачувати товариству проценти за користування кредитом у розмірі 1,99 % в день від суми кредиту, починаючи з першого дня продовження на період строку дії.

Пункт 2.3.4 договору закріплює за позичальником право здійснити оформлення продовження строку надання кредиту та строку дії договору, визначених у правилах.

Згідно з пунктом 2.4.1 договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

Відповідно до пункту 3.3 договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3 договору (з урахуванням пролонгації дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 4,0% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3. цього договору. Сторони домовились, що процентна ставка визначена у цьому пункті договору, нараховується відповідно до статті 625 ЦК України.

З витягу інформаційно-телекомунікаційної системи щодо хронології дій з укладення договору № 6-5 від 26 березня 2021 року слідує, що 26 березня 2021 року об 11:36:54 год позичальник здійснила введення даних по заяві та об 11:51:12 створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті; об 11:51:12 позичальнику відправлено sms-повідомлення про погодження кредиту і з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору; об 11:51:26 позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт); об 11:51:26 друкована форма укладеного договору розміщена в особистому кабінеті позичальника та об 11:52:06 кредитні кошти перераховано на карту позичальника.

Згідно погодженого сторонами договору графіку розрахунку 25 квітня 2021 року відповідачка мала повернути 6 000 грн суми кредиту та 3 582 грн нарахованих процентів.

З платіжного доручення № 389899260 від 26 березня 2021 року слідує, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» здійснило перерахування коштів у сумі 6 000 грн за договором № 6-5 від 26 березня 2021 року на умовах фінансового кредиту на картку НОМЕР_3 .

17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3.

З витягу з акту приймання-передачі прав № 1 від 17 червня 2021 року до договору відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року слідує, що позивач отримав право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 6-5 від 26 березня 2021 року.

Позивачем визначено, що заборгованість відповідача за указаним кредитним договором станом на 29 серпня 2023 року складає 22 416,40 грн, з яких: 6 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 4 416,40 грн заборгованість по простроченим відсоткам та 12 000 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за неправомірне користування грошовими коштами, згідно з пунктом 3.3. договору.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами справи, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України встановлено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з правовідносин стосовно стягнення заборгованості за договором кредиту та ціна позову складає 22 416,40 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Законом України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною восьмою статті 11 Законом України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що укладений між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 договір № 6-5 від 26 березня 2021 року підписаний в електронній формі, відповідачка отримала від товариства суму позики, однак вчасно її не повернула та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 6 000 грн та нарахованими відсотками відповідно до п. 1.2 кредитного договору за кожен день користування кредитом за період з 26 березня 2021 року по 25 квітня 2021 року (в межах строку дії договору), що становить 3 582 грн та відповідає графіку розрахунку до кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для нарахування процентів за ставкою 1,99 % в день за період з 26 квітня 2021 року до 02 травня 2021 року.

Установлено, що строк дії договору від 26 березня 2021 року сторонами визначений 30 днів. Строк надання кредиту може бути подовжений у порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.3 договору).

Пунктом 4.14 внутрішніх правил надання грошових коштів ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» встановлено, що впродовж терміну договору позичальник має право продовжити строк його дії (зробити пролонгацію), сплативши нараховані проценти по кредиту (до закінчення терміну договору), при цьому продовження відбувається на строк, зазначений у договорі при отриманні кредиту, та діє з дати сплати нарахованих процентів. Також, для продовження договору можливо скористатися послугою за «комісію», сплативши комісію, яка відображена у відображена у особистому кабінеті, строк пролонгації договору «за комісію» становить 7 або 14 днів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позичальником дій, обумовлених пунктом 4.14 Правил.

Наявна в матеріалах справи квитанція про сплату комісії у розмірі 250 грн не містить жодних ідентифікуючих даних щодо особи платника комісії та не може розглядатись судом як підстава для продовження строку дії кредитного договору на 7 днів, тобто з 26 квітня 2021 року по 02 травня 2021 року.

Отже договір кредиту від 26 березня 2021 року не був продовжений та закінчив свою дію 25 квітня 2021 року, тому нарахування процентів за указаний вище період (26 квітня 2021 року по 02 травня 2021 року) не відповідає положенням статті 1048 ЦК України.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення процентів у сумі 834,40 грн.

Перевіряючи рішення суду в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку кредитування на суму 12 000 грн за період з 03 травня 2021 року по 21 червня 2021 року (включно) відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, апеляційний суд зазначає таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що пунктом 3.3 кредитного договору № 6-5 від 26 березня 2021 року встановлено розмір процентної ставки, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, як відповідальність за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, зроблено висновок, що:

«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зроблено висновок, що:

«у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 зроблено висновок, що:

«відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК».

Матеріалами справи встановлено, що пунктом 3.3 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 4,0 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1460,00%) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору.

Абзацом 2 пункту 3.3 договору встановлено, що процентна ставка, визначена у цьому пункті договору, нараховується відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Відтак сторони встановили цим пунктом договору свій інший розмір процентів 1460,00 % річних від суми несвоєчасно повернутого кредиту та те, що процентна ставка, визначена у цьому пункті договору нараховується відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже зі змісту пункту 3.3 договору слідує, що плата за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою у розмірі 4,0% встановлено саме за порушення строків повернення кредиту, тобто за невиконання грошового зобов`язання та як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

При цьому пролонгація дії договору не є умовою застосування визначеної процентної ставки, а може ураховуватися лише для визначення строку, з якого така процентна ставка має нараховуватися.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка зверталась до суду з позовом про визнання умов пункту 3.3. кредитного договору несправедливим або недійсним.

Відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, на вимогу кредитора, зобов`язана сплатити проценти від простроченої суми.

Розрахунок загальної суми заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору станом на 29 серпня 2023 року відповідає вимогам закону.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості стороною відповідачки суду не надано.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими процентами відповідно до пункту 3.3 кредитного договору за ставкою 4,0% за кожен день користування кредитом за період з 03 травня 2021 року по 21 червня 2021 року (включно), відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, у розмірі 12 000 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

02 червня 2022 року між ТОВ «ФК «Ріальто» та адвокатом Руденком К. В. укладено договір про надання юридичних послуг.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду копію акту наданих послуг № 69/1 від 31 березня 2023 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 9 000 грн.

З платіжної інструкції № 364 від 07 квітня 2023 року слідує, що позивач сплатив адвокату 9 000 грн за надану правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ОСОБА_1 надала до суду першої інстанції клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок, що:

«витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

З урахуванням наведеного, заперечень відповідачки щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу та часткового задоволення позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» до 5 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, ціни позову, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Пономаренка Д. Ю. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за відповідачкою ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК