Провадження № 2/947/1358/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Кириленко Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради () до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом про стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам у розмірі 45000,00 гривень до суду 20.12.2023 звернувся Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач , за допомогою інтернет порталу «Дія» 10.09.2022 зареєструвалась в управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, разом із дитиною, як внутрішньо переміщені особи , та отримувала відповідну соціальну допомогу, починаючи з 01.09.2022 і до 31.05.2023 у розмірі 5000,00 грн., щомісячно, однак було з`ясовано що відповідач на час введення в Україні воєнного стану , разом з дитиною вже проживала у м. Одесі, вона підпадає під суб`єктність внутрішньо переміщеної особи а тому, надмірно сплачена сума щомісячної адресної допомоги у розмір 45 000,00 грн. підлягає стягненню.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.

Від відповідача до суду 05.02.2024 надійшов письмовий відзив на позовні вимоги, в якому вона заперечує проти задоволення позову та стверджує що нарахування всіх сум допомоги сталось автоматично, без її заяви на отримання коштів, після того як вона зареєструвалась у інтернет - порталі « Дія» як внутрішньо переміщена особа, так як перебуваючи у звязку із доглядом народженої 23.12.2021 дитини у місті Одесі на момент початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 не мала можливості повернутись до місця свого постійного проживання: м. Мирноград, Донецької області який знаходився у зоні бойових дій, а тому і вимушена була для реєстрації тимчасового місця проживання здійснити відповідну реєстрацію як внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом на підставі наданих сторонами доказів ОСОБА_1 , має зареєстроване місця постійного проживання: АДРЕСА_1 .

На обліку в управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради перебуває ОСОБА_2 , яка у жовтні 2021 року отримала допомогу у звязку із вагітністю та пологами, а з 01.01.2022 по 31.12.2024 їй була призначена допомога по народженню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку вона отримає за адресою: АДРЕСА_2 .

Через інтернет - портал «Дія» 10.09.2022 року ОСОБА_1 , разом із дитиною, зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа, з реєстрацією в управлінні соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси, у звязку із чим їй автоматично призначена державна допомога з 01.09.2022 у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із стягненням грошових коштів набутих та збережених без достатньої правової підстави врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом ( ст. 1215 ЦК України).

Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі допомога) визначений Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №322 від 20.03.2022 ( далі Порядок), який застосовується судом за змістом діючим на момент звернення ОСОБА_1 10.09.2022.

Згідно пункту 2 Порядку допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми єПідтримка, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

Пунктом 6 Порядку визначено що для отримання допомоги внутрішньо переміщена особа заповнює заяву, яка формується засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_5 ).

У заяві зазначається: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) заявника; реєстраційний номер облікової картки платника податків; дата народження; відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, звідки перемістилася особа; адреса місця, куди перемістилася особа, та контактний номер телефону; номер поточного рахунка із спеціальним режимом використання для зарахування допомоги єПідтримка або номер банківського рахунка (за стандартом IBAN) заявника для виплати допомоги; наявність статусу особи з інвалідністю; відомості про неповнолітніх дітей, які перемістилися разом із внутрішньо переміщеною особою. Інформація про неповнолітню дитину включається до заяви одного з батьків. Заява вважається поданою в разі заповнення особою всіх полів форми.

Перевірка відомостей, зазначених внутрішньо переміщеною особою в заяві, проводиться органами соціального захисту населення, уповноваженою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або центру надання адміністративних послуг під час формування та подання заяви засобами Порталу Дія ( п.8 Порядку ).

У разі неправомірного або повторного отримання внутрішньо переміщеною особою допомоги на проживання за певний період суми виплаченої допомоги повертаються особою добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення ( п.11 Порядку).

Враховуючи, що отримані особою гроші є її власністю то питання стягнення вказаних грошей є втручанням у її право вільного володіння своєю власністю.

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Зазначений правовий висновок було визначено у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №916/1986/18.

У значеної постанові Верховний Суд також звернув увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У даному випадку особа, постійним місцем проживання якої є місце ( територія ) яка віднесена державою до територій де проводяться бойові дії, внаслідок повномасштабного вторгнення , перебуваючи тимчасово у місті Одесі , та не маючи можливості повернутись до свого постійного місця проживання має всі можливості розраховувати на захист держави в тому числі і на визнання її внутрішньо переміщеною особою, тобто особою яка у звязку із воєнною агресією е має можливості повернутись до звичайного місця проживання , користуватись своєю власністю та знаходити притулок у інших частинах країни.

Згідно до Ухвали ВССУ від 14.05.2014 року (ЄДРСРУ № 38760544, Провадження № 6-609св14, судді Наумчук М. І., Ізмайлова Т. Л., Нагорняк В. А., Мостова Г. І., Остапчук Д. О.) вбачається :

"Статтею 3 цього Закону передбачено : що реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особини із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

За змістом вказаних норм права, постійним місцем проживання особини є місце, за яким зазначена особа зареєстрована у встановленому порядку".

Відповідно до ст. 29 ЦК України (у поточній редакції від 02.09.2014 р.) "місцем проживання фізичної особини є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово".

Згідно до абзацу 5 статті 3 Закону № 1382 - IV термін "місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово".

Отже, з 02.09.2014 року стаття 29 ЦК та абзац 5 статті 3 Закону № 1382 - IV містять тотожне визначення терміну "Місце проживання".

У тій же година, визначення терміну "постійне місце проживання" в діючому законодавстві відсуне (окрім судової практики). Також й відсутні будь-які часові критерії для визначення факту постійності.

Однак, термін "Місце постійного проживання" застосовується у таких випадках (окрім інших) :

Згідно до частини 3 статті 1268 ЦК України "Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на годину відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом рядок, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявивши про відмову від неї".

Так згідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 року №18/5 "доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути ….запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, який свідчить про тіщо спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи….".

Згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.04 № 20/5 "Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути:…. реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, який свідчить про ті, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на годину відкриття спадщини, та інші документи….".

Вище вказане дає можливість суду прийти до висновку що місце реєстрації відповідача у м. Мирноград Донецької області ( яке є місцем реєстрації її дитини ) можливо визначати як місце постійного проживання її а місце проживання у м. Одесі як тимчасове проживання на час пологів , народження дитини та догляду за нею. Водночас факт визначення міста Мирнограду як території бойових дій як встановлений факт неможливості повернення особі на місця свого постійного проживання та фактичного вимушеного продовження проживання не у місці постійного проживання саме у наслідок збройної агресії Російської федерації , а тому її перебування у місті Одесі після початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 як вимушена мира внутрішньо переміщеної особи.

Враховуючи вказані обставини та той факт що особа вказала при заповненні заяви реальні факти свого постійного проживання до 24.02.2022 року та тимчасового вимушеного проживання , внаслідок чого отримала статус внутрішньо переміщеної особи та грошову допомогу, суд приходить до висновку, що у даному випадку до встановлених обставин слід застосовувати вимоги ст. 1215 ЦК України , як наявність підстав яки не дозволяють здійснювати стягнення безпідставно набутої допомоги по якої виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, що є підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради () до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам у розмірі 45000,00 гривень відмовити в повному обсязі.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29.02.2024.

Суддя Луняченко В. О.