У Х В А Л А

28 лютого 2024 року

місто Київ

справа № 388/1857/22

провадження № 61-2215ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Проценко Оксани Миколаївни на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя

особа - Первинна профспілкова організація Знам`янського загону відомчої воєнізованої охорони, про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказувала, що у період з 12 квітня 1995 року по 31 серпня 2022 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посадах стрільця, старшого стрільця та начальника відділення команди з охорони вантажів і об`єктів станція Долинська (1 група) виробничого підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

31 серпня 2022 року вона була звільнена з роботи у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно наказу від 23 серпня 2022 року № 33/ос про припинення трудового договору (контракту). Відповідно до вказаного наказу та протоколу комісії з установлення трудового стажу від 23 серпня 2022 року

№ НОР-3-16/166 на підставі пункту 4.11 колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Знам`янського загону відомчої воєнізованої охорони, їй була передбачена виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 8 (восьми) середньомісячних заробітків.

Згідно наказу (розпорядження) від 29 березня 2022 року № 244/в та

пункту 4.10 колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Знам`янського загону відомчої воєнізованої охорони, їй передбачена виплата одноразової допомоги на оздоровлення при виході в чергову відпустку в розмірі не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу. Також, відповідно до пункту 8.8 Положенням про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця» їй належить виплата грошової винагороди в розмірі 100 % посадового окладу.

У день звільнення відповідач письмово не повідомив її про всі нараховані їй належні суми при звільненні, зокрема, не вказав про нарахування

8 середньомісячних заробітків, передбачених пунктом 4.11 колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Знам`янського загону відомчої воєнізованої охорони, про грошову винагороду в розмірі

100 % посадового окладу, передбачену пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», про одноразову допомогу на оздоровлення відповідно до пункту 4.10 колективного договору, та не здійснив виплату коштів, на які вона мала право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства України, що є грубим порушенням частини першої статті

116 КЗпП України.

Вказала, що середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 16 289,88 грн (32 579,76 грн / 2 місяці). Тому сума заборгованості, передбачена пунктом 4.11 колективного договору, складає 130 319,04 грн.

08 липня 2022 року їй виповнилося 60 років. Відповідно до записів в трудовій книжці та відповідно до подання виконуючого обов`язки начальника стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Долинська вона має право на одноразове заохочення в розмірі 100 % посадового окладу (тарифної складової). Згідно інформації Філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2022 року розмір її тарифної ставки на дату звільнення було встановлено 55,68 грн, що у розрахунку на середньомісячну річну норму робочого часу для працівників з шестиденним робочим тижнем складає

9 577,00 грн. Тобто сума заборгованості, передбачена пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», складає 9 577,00 грн.

Відповідно до її заяви від 16 березня 2022 року та наказу (розпорядження)

від 29 березня 2022 року № 244/в про надання відпустки вона перебувала в щорічній відпустці 24 календарні дні з 12 квітня до 05 травня 2022 року. Вказаним наказом вирішено надати матеріальну допомогу на оздоровлення, виплату провести після окремого рішення правління. Але до дня звернення до суду виплати проведені не були. Тому заборгованість з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 4.10 колективного договору, склала 4 788,50 грн.

Заборгованість із заробітної плати, невиплаченої при звільненні, склала 144 684,54 грн. З урахуванням розміру її середньоденної заробітної плати в розмірі 534,09 грн розмір її середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становив 58 749,9 грн. Отже, загальна сума заборгованості станом на дату подання позову до суду становила 203 434,44 грн.

Під час розгляду справи позивачка подала заяву про відмову від частини позовних вимог про стягнення з АТ «Укрзалізниця» заборгованості, передбаченої пунктом 4.11 колективного договору та заявленої в сумі

130 319,04 грн, в інший частині заявлені позовні вимоги підтримала.

21 червня 2023 року рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з

АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 4 788,50 грн невиплаченої при звільненні заробітної плати, 111 624,00 грн середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

04 січня 2023 року постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено. Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

12 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Проценко О. М. засобами поштового зв'язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 січня 2024 року. Просить оскаржувану постанову скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, з огляду на такез огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина четверта статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

З аналізу наведених норм ЦПК України можна зробити висновок, що касаційному перегляду не підлягають справи, передбачені пунктами 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, тому перевірці підлягає наявність саме цих підстав.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

У справі предметом позову є вимога про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У касаційній скарзі не зазначено, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У доводах касаційної скарги відсутнє посилання на суспільний інтерес у вирішенні спору та необхідність у формуванні чи суперечливість у практиці застосування статей 13, 18, 97 КЗпП України, Закону України «про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а доводи стосуються питання оцінки доказів.

Верховний Суд не вбачає підстав, за наявності яких судове рішення у малозначній справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можебути переглянуте в касаційному порядку.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Проценко О. М. подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Проценко Оксани Миколаївни на постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 січня

2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа - Первинна профспілкова організація Знам`янського загону відомчої воєнізованої охорони, про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров