ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/693/23

Головуючий у першій інстанції Чурупченко М. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/511/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції»,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2024 року (місце ухвалення м. Корюківка) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування посилався на те, що станом на квітень 2002 року в спірній квартирі проживав ОСОБА_3 , а 01.01.2004 з ним був укладений договір найму спірної квартири строком на шість місяців, тобто до 01.07.2004.

Як зазначає позивач, після закінчення дії договору ОСОБА_3 не висував претензій щодо його виселення із спірної квартири (повернення квартири), тому вважає, що строк позовної давності щодо прав власника квартири на його виселення сплив 01.07.2007.

Також посилається, що до подання позову з`ясувалося, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого являється його донька - ОСОБА_2 , якій у 2017 році державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

За доводами позову, заочним рішенням Корюківського районного суду від 18.02.2021 у справі № 736/1468/20 з ОСОБА_2 стягнуто на користь АТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції») заборгованість за кредитним договором у розмірі 93004,44 грн і на виконання вказаного рішення приватним виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на все майно боржника, яке включає і спірну квартиру.

У зв`язку з наведеним позивач вирішив набути право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України.

У позові ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на цілу квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Корюківського районного суду від 06.07.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Рішенням Корюківського районного суду від 31.01.2024 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю законних підстав для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач набув право користування квартирою від попереднього власника, а отже володіє зазначеним майном на підставі певного юридичного титулу, що унеможливлює в даному випадку застосування набувальної давності, як способу набуття права власності на майно. Також, за висновком суду, позивачу було відомо, що нерухоме майно належить з 2017 року ОСОБА_2 та що у неї наявна заборгованість за рішенням суду, крім того спірна квартира неодноразово була знята з прилюдних торгів під час примусового виконання рішення суду.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корюківського районного суду від 31.01.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги про визнання за ним права власності за набувальною давністю на спірну квартиру.

За доводами скарги при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У скарзі заявник посилається на те, що в позовній заяві він мотивував набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру шляхом заволодіння нею на підставі договору з його власником згідно ч. 3 ст. 344 ЦК України, тому вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

Заявник вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції у рішенні на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 8.04.2020 у справі № 552/1354/18, від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, від 24.01.2019 у справі № 755/16913/16-ц.

Також заявник посилається, що відповідачем до суду була подана заява про визнання позову у повному обсязі на підставі п. 1 ч. ст. 49 ЦПК України і таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернулось з клопотанням про залучення до участі у справі у якості третьої особи і таке клопотання було задоволено судом.

Тому вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не ухвалив рішення про задоволення позову на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

Крім того, за доводами скарги, ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» по закінченню двох аукціонів з примусового продажу спірної квартири у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця не подало письмової заяви про його бажання залишити за собою нереалізоване майно, спірну квартиру.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» Дворська А.Р. просить залишити без розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Корюківського районного суду від 31.01.2024 залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, є законним і обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вказує, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на нерухоме майно з підстав відкритості та безперервного користування на підставі договору про найм (оренду) з відповідачем, проте докази про це відсутні. Також зазначає, що після смерті попереднього власника ОСОБА_3 ним не був укладений договір з новим власником ОСОБА_2 , а також не надано належних і допустимих документальних доказів на підтвердження укладення такого договору з ОСОБА_3 . Посилається, що при зверненні до суду позивачем було зазначено, що між ним та відповідачем як власником майна було досягнуто домовленості щодо купівлі спірного будинку, право власності на який він просить визнати за набувальною давністю, у зв`язку з чим положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань, а право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнає апеляційну скаргу та обставини щодо добросовісного володіння ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 з 02.07.2004 понад 15 років.

В судове засідання 12.03.2024 учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотніми повідомленнями (а.с. 227, 228, 229).

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 233).

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить справу розглядати у її відсутність (а.с. 235).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» Дворська А.Р. просить розгляд справи проводити без участі представника (а.с. 218-223).

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 736/1468/20, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що станом на квітень 2002 року в квартирі АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 .

За взаємною згодою, 01.01.2004 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір найму квартири АДРЕСА_1 строком на шість місяців, тобто до 01.07.2004 року.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є його донька - ОСОБА_2 , якій 27.09.2017 державним нотаріусом Корюківської державної нотаріальної контори Чернігівської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 1094 (а.с. 8).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано державним нотаріусом Корюківської державної нотаріальної контори Чернігівської області Гайдук С.В. під № 224 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2017, про що здійснено запис про право власності № 22553139 і зазначені обставини підтверджується індексним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98657951 (а.с. 172).

На підставі рішення Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області від 26.09.2022 назву вулиці Гагаріна змінено на нову назву - ОСОБА_4 (а.с. 9).

Також судом встановлено, що на виконання заочного рішення Корюківського районного суду від 18.02.2021 був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» (правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції») суми заборгованості за кредитним договором від 17.09.2019 у розмірі 93004,44 грн (а.с. 29, 38) та постановою приватного виконавця від 21.03.2023 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа (а.с. 34).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що підставою, згідно якої він проживав за адресою в АДРЕСА_3 є Договір найму, який був укладений між попереднім власником (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) та ним. Фактично Позивач користувався майном, проте майно за ним не зареєстроване та належить ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні законні підстави для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач набув право користування квартирою від попереднього власника, а отже володіє зазначеним майном на підставі певного юридичного титулу, що унеможливлює в даному випадку застосування набувальної давності, як способу набуття права власності на майно. Також, за висновком суду, позивачу було відомо, що нерухоме майно належить з 2017 року ОСОБА_2 та що у неї наявна заборгованість за рішенням суду, крім того спірна квартира неодноразово була знята з прилюдних торгів під час примусового виконання рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини 3 статті 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Як встановлено судом та підтверджено позивачем, він проживав та користувався спірною квартирою, будучи обізнаним про власника - ОСОБА_3 , а після його смерті правонаступника - ОСОБА_2 , яка на час розгляду справи була власником спірної квартири з 2017 року та наявність у неї заборгованості за рішенням суду, проте за період з 2017 року і по день подання позову до суду не вчиняв жодних дій щодо переукладення договору найму (оренди), укладення договору купівлі-продажу квартири або оформлення права власності з правонаступником.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України, оскільки позивач був обізнаний відносно того, що власником спірної квартири, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та те, що після смерті ОСОБА_3 власником спірної квартири стала ОСОБА_2 , тому не можна вважати володіння ОСОБА_1 спірною квартирою добросовісним.

Позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних і допустимих документальних доказів на підтвердження укладення договору найму (оренди) спірної квартири, з огляду на те, що матеріали справи не містять, а зі змісту позовної заяви неможливо встановити дату укладення усного договору позивача та ОСОБА_3 , його зміст, зокрема і строк дії такого договору, що є необхідною передумовою для наявності підстав застосування ч. 3 ст. 344 ЦК України.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки як встановлено матеріалами справи спірне майно мало титульного власника та його спадкоємця, який від нього не відмовився, що не заперечується позивачем у справі.

Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника спірної квартири, а отже знав, що заволодів чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання заявника на визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Наявність заяви ОСОБА_2 про визнання позову у повному обсязі не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Необґрунтованими є доводи скарги про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» не подало письмової заяви про його бажання залишити за собою нереалізоване майно, спірну квартиру, враховуючи, що виконавче провадження щодо виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором не завершене і стягувач не позбавлений права повторного виставлення нерухомого майна на електронні торги для його реалізації.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, якщо доведе їх наявність у неї.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 13.03.2024.

Головуючий Судді :