КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 759/8719/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3498/2024Головуючий у суді першої інстанції - Бабич Н.Д. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «ПроКредит Банк», третя особа: ОСОБА_2 , в якому просила:

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину грошових коштів, що знаходилися на рахунку НОМЕР_1 в АТ «ПроКредит Банк»;

стягнути з відповідача на користь позивача 9 700,00 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 24.08.1991. Під час шлюбу ними було придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і грошові кошти. Частину спільного майна, а саме: 19 400,00 доларів США, її чоловік за її попередньою згодою вніс на банківський рахунок НОМЕР_2 в АТ «ПроКредит Банк».

У лютому 2023 року, їй стало відомо, що 12.11.2019 було укладено договір поруки із ОСОБА_2 № 410146-ДП1 у відповідності до якого ОСОБА_2 поручився перед АТ «ПроКредит Банк» за ПСП «Агрофірма Привілля» по рамковій кредитній угоді від 12.11.2019 № FW202.1429.

Після того, ПСП «Агрофірма Привілля», за яке поручився ОСОБА_2 опинилось на окупованій території та не мало можливості сплачувати проценти за кредитом, АТ «ПроКредит Банк» 15.11.2022, не повідомивши третю особу ОСОБА_2 , та без його згоди, самостійно здійснило договірне списання на свою користь для погашення заборгованості за кредитним договором ПСП «Агрофірма Привілля» № 202.51047/ FW 202.1429 з карткового рахунку на усі наявні кошти, а саме їх спільні заощадження у розмірі 19 400,00 доларів США. Посилаючись на те, що договір поруки був укладений не в інтересах сім`ї, згоду на його укладання позивач не давала, то ОСОБА_2 за переконанням позивача відповідатиме за зобов`язання лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з позовом за захистом свого порушеного права (т. 1 а.с. 1-5).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2023 ОСОБА_1 у задоволенні позову до АТ «ПроКредит Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів відмовлено повністю (т. 1 а.с. 212-214зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що на підписання договору поруки вона згоду не давала і відповідно не може нести відповідальність за цим договором. Договір поруки, який був укладений між АТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 від 12.11.2019 № 410146-ДП1, та на підставі якого були списані кошті з рахунку № НОМЕР_1 , був укладений не в інтересах сім`ї, а відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України він не створює обов`язки для другого з подружжя, тобто для позивача, цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Таким чином, оскільки договір поруки не укладався в інтересах подружжя, згоду на його укладання позивач не надавала, третя особа має відповідатиме за своїми зобов`язанням перед кредитором лише особистим майном, або часткою у майні подружжя, яка виділена йому в натурі (т. 1 а.с. 218-223).

12.01.2024 АТ «ПроКредит Банк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що внесені на депозитний рахунок грошових коштів є майном подружжя, є голослівним, оскільки відсутні докази, які підтвердили б джерело походження цих грошових коштів та які дозволили б встановити, що грошові кошти у сумі 19 400,00 доларів США є виключно спільною сумісною власністю і не були отримані ОСОБА_2 у якості подарунку або грошової винагороди чи не є тим майном, яке ст. 57 СК України, відноситься до майна що є особистою приватною власністю чоловіка.

При цьому, відповідно до законодавства, яке діяло на момент відкриття ощадного рахунку, а саме згідно Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, що була затверджена Постановою Національного Банку України від 12.11.2003 № 492, а саме розділу IX. «Порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам», згода одного з подружжя щодо укладення депозитного договору, в даному випадку ощадного договору, не вимагається.

Окрім того, при наданні дозволу банку на договірне списання коштів з його особистого рахунку, ОСОБА_2 не зробив застереження, що він може бути не єдиним власником грошових коштів на рахунку, та про те, що можуть бути порушені права третіх осіб (т. 2 а.с. 1-4зв., 13-15зв).

У судовому засіданні представник АТ «ПроКредит Банк» - Онуфрієва О.Д. заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 24.08.1991 (т. 1 а.с. 6).

ОСОБА_2 , є власником ПСП «Агрофірма Привілля», який володіє 100 % часткою в статутному капіталі, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 108-117).

12.11.2019 між ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» було укладено договір поруки № 410146-ДП1, у відповідності до якого ОСОБА_2 поручився перед АТ «ПроКредит Банк» за ПСП «Агрофірма Привілля» по рамковій кредитній угоді від 12.11.2019 № FW202.1429 (т. 1 а.с. 92-93).

12.11.2019 між ПСП «Агрофірма Привілля» від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» було укладено договір застави рухомого майна № 410147-ДЗ1 (т. 1 а.с. 101-103). На укладання даного договору ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , давала згоду (т. 1 а.с. 103зв).

26.11.2021 між ПСП «Агрофірма Привілля», від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 , та АТ «ПроКредит Банк» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 202.51047/FW202.1429 (т. 1 а.с. 94-96).

26.11.2021 ПСП «Агрофірма Привілля», від імені якого на підставі статуту діяв керівник ОСОБА_2 , та АТ «ПроКредит Банк» було укладено договір № 1 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії (т. 1 а.с. 97-100).

26.11.2021 між ПСП «Агрофірма Привілля» та АТ «ПроКредит Банк» було укладено договір застави рухомого майна № 410147-ДЗ2 (т. 1 а.с. 104-107). На укладання даного договору ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , давала згоду (т. 1 а.с. 106зв).

ОСОБА_2 вніс на банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ «ПроКредит Банк» 19 400,00 дол США, уклавши 26.11.2021 додаткову угоду до генерального договору від 02.09.2020 (т. 1 а.с. 91).

15.11.2022 АТ «ПроКредит Банк», здійснило договірне списання на свою користь для погашення заборгованості за кредитним договором ПСП «Агрофірма Привілля» № 202.51047/FW202.1429 з карткового рахунку на усі наявні кошти, у розмірі 19 400,00 дол США.

ПСП «Агрофірма Привілля» забезпечувала виконання взятого на себе зобов`язання за Кредитним договором, в тому числі, за рахунок заставного майна, що підтверджується договорами про заставу, які були укладені.

Пунктом 3.5 договору поруки встановлено, що для виконання зобов`язань поручителя, яким являється ОСОБА_2 , за договором поручитель безвідклично уповноважує та доручає кредитору (АТ «ПроКредит Банк») здійснювати договірне списання на користь кредитора коштів у розмірі, еквівалентному розміру зобов`язань поручителя з рахунків поручителя у кредитора (у т.ч карткових і депозитних), реквізити яких вказані чи будуть вказані у договорах на підставі яких поручителю відкрито чи буде відкрито у майбутньому рахунки у кредитора (надалі-рахунки поручителя). Право договірного списання у кредитора виникає з моменту виникнення зобов`язань поручителя та діє до моменту їх повного виконання.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, на підставі Додаткової угоди від 02.09.2020 до Генерального договору та про надання банківських послуг фізичним особам в АТ «ПроКредит Банк», та заяви на приєднання, ОСОБА_2 було відкрито ощадний рахунок НОМЕР_4 , та внесено на рахунок 19 400,00 дол США.

Відповідно до розділу ІХ Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 162, не вимагається надання згоди одного з подружжя на укладання депозитного договору.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , стверджує, що начебто, спільне майно, а саме грошові кошти у сумі 19 400,00 дол США, ОСОБА_2 поклав на ощадний рахунок за згодою позивача.

Проте, позивачем не було надано жодних доказів, які б підтвердили б походження грошових коштів, та які б дозволили встановити, що грошові кошти у зазначеній сумі є виключно спільною сумісною власністю і не були отримані ОСОБА_2 у якості подарунку або грошової винагороди, чи є тим майном, яке відповідно до ст. 57 СК України, відноситься до майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Доводи апеляційної скарги зазначені обставини не спростовують.

Твердження апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що укладені договори про заставу та поруку, були укладені в інтересах сім`ї, оскільки згода ОСОБА_1 на заставу майна давалась лише на те майно, що належить підприємству є недоведеними, з огляду на те, що надаючи, безпосередньо, таку згоду, позивач підтверджує, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Отже, отриманий підприємством прибуток, внаслідок використання заставного майна, можна, також, вважати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що укладання ОСОБА_2 договорів про заставу та поруку було вчинено в інтересах сім`ї.

Також, є безпідставними доводи апелянта проте, що списання грошових коштів банком відбулось без згоди ОСОБА_2 , оскільки така згода не передбачалась самим договором поруки, при цьому, п.3.5 договору було зафіксовано, що ОСОБА_2 безвідклично уповноважує та доручає кредитору (АТ «ПроКредит Банк») здійснювати договірне списання на користь кредитора коштів у розмірі, еквівалентному розміру зобов`язань поручителя з рахунків поручителя у кредитора (у т.ч карткових і депозитних).

Окрім того, в договорі поруки, особливу увагу приділено згоді на договірне списання у день платежів, якою поручителем було засвідчено використання свого права відповідно до п.3.1 Договору поруки, для чого поручитель уповноважив та доручив кредитору здійснювати у порядку встановленому договором, договірне списання з рахунків поручителя коштів на користь кредитора у розмірі зобов`язань позичальника у дні, що визначені відповідними кредитними договорами як дні настання строків виконання зобов`язань. Також, право договірного списання банком грошових коштів за зобов`язаннями третьої особи як поручителя за договором поруки № 410146-ДП1 від 12.11.2019, закріплено п.п.2.14.1 п.2.14 Генерального договору.

Таким чином, апелянтом не спростовано факт того, що договірне списання коштів відбулось за згодою ОСОБА_2 на підставі укладених договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме діями банку, який без повідомлення ОСОБА_2 та без його згоди, здійснив самостійне списання грошових коштів на свою користь для погашення заборгованості за кредитом ПСП «Агрофірма Привілля», було порушено права позивача, є помилковими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання права власності на грошові кошти, які ОСОБА_2 розмістив на власному ощадному рахунку без надання доступу дружині (позивачу), та без повідомлення банка про ймовірні права третіх осіб (дружини). З урахуванням вищевикладеного, належним відповідачем має бути ОСОБА_2 , а не банк. Оскільки, саме діяння ОСОБА_2 зумовили виникнення спірних правовідносин.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 08 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома