Справа № 344/2467/24
Провадження № 2/344/1618/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Домбровської Г.В.

секретаря Стефанюк Х.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради про стягнення компенсації втрати частини доходів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради про стягнення компенсації втрати частини доходів, в якому просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 23 988,69 грн. та виплатити з врахуванням затримки їх фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 серпня 2010 року було зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення перерахувати та виплатити допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 з 01.01.2005 року по 31.12.2009 року згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання рішення суду було проведено перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення та недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 10835,00 грн. зараховано на поточний рахунок Позивача в Ощадбанку 19.02.2021 року.

Так як визначену рішенням суду щорічну допомогу на оздоровлення було несвоєчасно виплачено позивачу, вона вважає що на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» має бути нараховано та сплачено компенсацію втрати частини доходів за період з 2010 року по лютий 2021 року в сумі 23 988,69 грн.

Позивач в судовому засіданні 28.02.2024 року позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В подальшому подала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач Департамент соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради правом на подання до суду відзиву на позов не скористався.

В судовому засіданні 28.02.2024 року представник Відповідача заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що фінансування вказаних соціальних виплат здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України при наявності додаткового фінансування з Державного бюджету в порядку черговості з урахуванням дати набрання рішення суду законної сили. Грошові кошти були перераховані на користь Позивача в лютому 2021 року. Представник зауважувала, що оскільки виплати на оздоровлення є одноразовимим, тому вимоги Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах.

В подальшому представником Відповідача подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши пояснення Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 серпня 2010 року у справі №2-4706/2010 (з урахуванням ухвали про виправлення описки) позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення про зобов`язання вчинити дії було задоволено; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення (з 04.01.2010 року Департамент соціальної політики) перерахувати та виплатити допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 з 01.01.2005 року по 31.12.2009 року згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання вказаного рішення Департаментом соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради було проведено перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 та недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 10835,00 грн. зараховано на поточний рахунок Позивача в Ощадбанку 19.02.2021 року.

23.11.2023 року ОСОБА_1 направила на адресу Відповідача заяву про здійснення нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати допомоги на оздоровлення (а.с.8-9).

Листом №С/7643 від 22.12.2023 року Департаментом соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у зв`язку з тим, що щорічна допомога на оздоровлення, яка виплачується відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» носить разовий характер, а тому компенсація втрати частини доходів не проводиться.

Вважаючи таку позицію Відповідача незаконною, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення)

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році.

Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що Позивач, як особа, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, щорічно має право на отримання допомоги на оздоровлення на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Така допомога є щорічною грошовою виплатою та не має разового характеру.

Тривале ненарахування щорічної допомоги на оздоровлення, як це було визначено рішенням суду, яке набрало законної сили та підлягало виконанню, Позивачу за минулі періоди сталося з вини Відповідача, а не з вини ОСОБА_1 , а тому Позивач має право на компенсацію частини доходів у зв`язку з несвоєчасним отриманням щорічної допомоги на оздоровлення за відповідний період (2005-2009 роки), нарахованих їй на підставі рішення суду.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 листопада 2014р. у справі № 21-518а14 дійшов висновку про те, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4 Порядку № 159).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5 Порядку № 159).

Суд не приймає до уваги посилання представника Відповідача, що Позивачу була здійснена одноразова виплата, тому не може бути нараховано компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки така заборгованість виникла у зв`язку з невиплатою допомоги на оздоровлення, яке має виплачуватись щорічно.

Стосовно доводів сторони Відповідача про відсутність бюджетних асигнувань, як підставу невиплати Позивачу допомоги, Суд також зауважує, що Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Проведений позивачем розрахунок суми компенсації є вірним та її розмір не спростований стороною Відповідача.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду по справі № 569/18981/20 від 26 жовтня 2022р., суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258-261, 263-265, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16 ЦК України; Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради про стягнення компенсації втрати частини доходів задовольнити.

2. Стягнути з Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 23 988,69 грн.

3. Стягнути з Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради на користь держави з зарахуванням на рахунок UA0026001, отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106 1112,20 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 13.03.2024 року.

Суддя Домбровська Г.В.