ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/6759/21 Номер провадження 22-ц/814/1263/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2023 року, ухвалене суддею Турченко Т.В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 0,1020 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:019:0023) з 01.03.2021 року по 31.08.2021 року у розмірі 372 347,52 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 585,21 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2021 року №274777164 право власності на нежитлові будівлі літера «Л-1», загальною площею 75,2 кв.м., та літера «М-1», загальною площею 80,9 кв.м., по АДРЕСА_1 зареєстровано з 04.02.2021 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2021 року №172. Заходами самоврядного контролю встановлено, що нежитлові будівлі літера «Л-1», «М-1» розташовані на земельній ділянці площею 0,1020 га з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.07.2021 року №НВ-021 земельна ділянка площею 0,1020 га по АДРЕСА_1 : категорія земель - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення - для обслуговування нежитлових будівель (код ЦВПЗ 1.11.6), вид використання земельної ділянки - для обслуговування нежитлових будівель, дата реєстрації земельної ділянки 18.11.2003 року. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку площею 0,1020 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:019:0023) та з урахуванням ст.ст.12,80,83 Земельного кодексу України вказана земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2021 року №274765465. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2021 року №274765465, право оренди земельної ділянки площею 0,1020 га з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 , яка перебувала в користуванні ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі від 15.09.2003 року №33, припинено 12.10.2020 року. Таким чином, у період з 04.02.2021 року (з дати придбання у власність нежитлових будівель літера «Л-1» та літера «М-1») по теперішній час ОСОБА_2 використовує земельну ділянку з кадастровим номером :01:019:0023, площею 0,1020 га по АДРЕСА_1 , без документів, що посвідчують право власності або право користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст.125,126 ЗК України. Розрахунок розміру безпідставно збережених ОСОБА_2 коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, площею 0,1020 га, по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:019:0023) від 27.07.2021 року №2907, виданого Відділом у місті Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Згідно інформації ГУ ДПС у Харківській області (лист від 09.08.2021 року №20460/5/20-40-24-14-26, вхідний від 16.08.2021 року №16946/0/39-21) ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 грошові зобов`язання у вигляді орендної плати з фізичних осіб або земельного податку з фізичних осіб не декларує та не сплачує. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 у період з 01.03.2021 року по 31.08.2021 року не сплачував за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:019:0023) плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення коштів, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 44).

Згідно розпорядження Верховного Суду України від 14.03.2022 року №7/0/9-22, територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова змінено на Київський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08.05.2023 року прийнято цивільну справу за позовною заявою Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення коштів до провадження. Визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 84).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2023 року у задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у матеріалах справи відсутня технічна документація на вказану земельну ділянку, відсутній оформлений витяг технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за період користування нею відповідачем. Також у матеріалах справи відсутній висновок експертизи, що унеможливлює юридичну підставу нарахування та розрахунку орендної плати по стягненню безпідставно збережених коштів. Крім того, звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів в сумі 372 347,57 грн. як безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, площею 0,1020 га, з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 , позивач обрав неналежний спосіб судового захисту, оскільки Харківській міській раді необхідно було звернутися з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання укласти договір оренди даної земельної ділянки з 01.03.2021 року та стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,1020 га з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач Харківська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що свої позовні вимоги Харківська міська рада обґрунтовує саме застосуванням ст. 1212-1214 ЦК України, оскільки відсутність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки виключає договірні зобов`язання, а відсутність неправомірних дій відповідача означає відсутність цивільного правопорушення (протиправних дій) і, як наслідок, виключає деліктні зобов`язання. Вважає, що відповідач зберіг майно (грошові кошти) у розмірі орендної плати, яка нараховується за володіння й користування земельною ділянкою комунальної власності по АДРЕСА_1 . Правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні, так як реалізація речового права на земельну ділянку згідно зі ст. 206 ЗК, п.14.1.136 ч. 14.1 ст. 14 ПК здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем права володіння і користування земельною ділянкою безоплатно відсутні, так само як і підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю. Зазначає, що у спірних правовідносинах ОСОБА_2 правомірно володіючи нежитловими будівлями літ. «Л-1» та «М-1» по АДРЕСА_1 , користується відповідною земельною ділянкою. При цьому, відповідач не вчинив дій, спрямованих на оформлення права власності або права постійного землекористування вказаною ділянкою. Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_2 виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. При цьому, жодним нормативно - правовим актом на Харківську міську раду як орган місцевого самоврядування не покладено обов`язок із направлення пропозицій до користувачів земельних ділянок щодо укладення договорів оренди землі. Натомість, законодавством встановлено те, що прийняттю рішення міської ради про надання земельної ділянки в оренду передує заява зацікавленої особи в отриманні такої земельної ділянки в оренду, що апріорі нівелює обов`язок Харківської міської ради щодо звернення до ОСОБА_2 із пропозицією з укладення договору оренди землі. Крім того, вважає неправильним висновок суду першої інстанції щодо обрання позивачем неналежного способу захисту у справі, оскільки з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому з дня набуття права власності у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими. Відсутність договору оренди не вказує на те, що відповідач не зобов`язаний сплачувати кошти за користування земельною ділянкою, адже, у зв`язку із набуттям права власності на нежитлові приміщення (нерухоме майно), що розташоване на земельній ділянці у нього автоматично виник обов`язок належним чином сплачувати за користування цією земельною ділянкою, враховуючи презумпцію оплатності використання земельних ділянок в Україні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанціїобставин вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2021 року №274777164 право власності на нежитлові будівлі літера «Л-1», загальною площею 75,2 кв.м., та літера «М-1», загальною площею 80,9 кв.м., по АДРЕСА_1 зареєстровано з 04.02.2021 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2021 року №172 (а.с. 19,20).

Заходами самоврядного контролю встановлено, що нежитлові будівлі літера «Л-1», «М-1» розташовані на земельній ділянці площею 0,1020 га з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 .

Вказана земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2021 року №274765465 (а.с. 21).

Судом першої інстанції встановлено, що не заперечували сторони у справі, що договір оренди земельної ділянки, площею 0,1020 га, з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 , між Харківською міською радою та ОСОБА_2 не укладався.

Також судом першої інстанції встановлено, що Харківська міська рада з пропозицією до ОСОБА_2 щодо укладання договору оренди не зверталася.

При розгляді справи по суті позовних вимог, судом першої інстанції враховані правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20, згідно яких для розрахунку орендної плати (по поверненню фактичним землекористувачем безпідставно збережених ним коштів) належними доказами для обґрунтування суми стягнення можуть бути: технічна документація на земельну ділянку, що підготовлена для оформлення договору оренди належною особою; довідка або Витяг з Держземкадастру; висновок судової експертизи, в якому встановлено нормативну грошову оцінку землі.

Крім того, в разі стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі (постанови Верховного Суду від 28.09.2020 року у справі №922/4073/19, від 24.09.2020 року у справі №922/3616/19) та висновком судової експертизи.

При розгляді даної справи, судом першої інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутня технічна документація на вказану земельну ділянку, відсутній оформлений витяг технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за період користування нею відповідачем. Також у матеріалах справи відсутній висновок експертизи, що унеможливлює юридичну підставу нарахування та розрахунку орендної плати по стягненню безпідставно збережених коштів.

Частиною 1 статті 93 ЗК України та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 ЗК України).

Таким чином, суд першої інстанції визнав, що за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів в сумі 372 347,57 грн. як безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, площею 0,1020 га, з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 , позивач обрав неналежний спосіб судового захисту, оскільки Харківській міській раді необхідно було звернутися з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання укласти договір оренди даної земельної ділянки з 01.03.2021 року та стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1020 га, з кадастровим номером :01:019:0023 по АДРЕСА_1 .

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна ОСОБА_2 безпідставно збережених коштів - орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних правових підстав, на якій цей об`єкт розміщений.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а)громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі №629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 вересня 2018 року в справі №925/230/17 (провадження № 12-188гс18).

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_4 (лат. superficiessolocedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року в справі № 924/856/20.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після набуття права власності на нежитлові приміщення «Л-1», загальною площею 75,2 кв.м., та літера «М-1», загальною площею 80,9 кв.м., по АДРЕСА_1 , у відповідача ОСОБА_2 виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні приміщення.

Незважаючи на те, що нежитлові приміщення не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року в справі № 912/1188/17, від 21 січня 2019 року в справі №902/794/17, від 04 лютого 2019 року в справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року в справі № 916/2948/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/519/20. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки у зазначений у позові період не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівель, які безпосередньо пов`язані із земельною ділянкою.

У справі, що розглядається, встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2021 року набув у власність будівлю «Л-1», загальною площею 75,2 кв.м., та літера «М-1», загальною площею 80,9 кв.м., по АДРЕСА_1 .

Отже, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_2 як власник такого майна став фактичним користувачем земельної ділянки кадастровий номер :01:019:0023, на якій розташовані ці об`єкти, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розміщено майно.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, відповідач ОСОБА_2 користується вказаним нерухомим майном, а отже використовує спірну земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до статті 125 ЗК України.

Таким чином, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 як власник об`єктів нерухомого майна, зокрема, у період з 01 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року користувався земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розташовані, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування нею, не сплачуючи коштів за її використання, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Згідно наданого Харківською міською радою розрахунку, розмір збитків за користування ОСОБА_2 землею по АДРЕСА_1 становить: з 01 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року 372 347,52 грн.

Колегія суддів вважає, що вказаний розрахунок здійснений з урахуванням відомостей про нормативну грошову оцінку земель, цільового призначення, коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, коефіцієнту функціонального використання земель (а.с. 25-28). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування відповідачем, наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу. Заперечуючи проти позову відповідач у порушення вимог статей 10, 81 ЦПК України доказів не надав.

Доводи ОСОБА_2 щодо безпідставного застосування до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України не можуть бути прийняті судом, оскільки вказані доводи відповідача спростовуються вище викладеним.

Виходячи із принципів диспозитивності у цивільному процесі та встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовані докази, надані позивачем щодо розміру фактичного користування земельною ділянкою у спірний період та про обґрунтованість наведеного позивачем розрахунку неотриманого доходу від фактичного користування відповідачем указаною земельною ділянкою.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 372 347,52 грн. за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у період з 01 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року підлягають задоволенню.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По справі вбачається, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 5 585,21 грн. (а.с 1), при подачі апеляційної скарги відповідно 8 377,82 грн. судового збору (а.с. 195, 204). З врахуванням задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір всього у розмірі 13 963,03 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради безпідставно набуті кошти у розмірі 372 347,52 грн. за використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 в період з 01 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року та 13 963,03 грн. на відшкодування понесених судових витрат, а всього стягнути 386 310,55 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов