Постанова

Іменем України

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 754/9114/19

провадження № 61-16942св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за касаційною скаргою адвоката Проскури Тетяни Олексіївни як представника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року у складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позову

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) до повноліття дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони без реєстрації шлюбу спільно проживали з липня 2009 року до січня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 . Відносини з відповідачем було розірвано через кілька тижнів після того, як вона дізналася про вагітність. Під час її вагітності відповідач жодного інтересу до майбутньої дитини не виявляв, не надавав фінансової допомоги та не приїхав за дитиною до пологового будинку. Вперше побачив дитину лише через кілька місяців, проте бажання бути записаним як її батько у свідоцтві про народження не висловлював.

Згодом відповідач почав наполягати, що хоче бути записаний батьком дитини, що і було зроблено на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року. Після цього відповідач прийшов до дитячого садка, який відвідувала ОСОБА_3 , та показав вихователю змінене свідоцтво про народження дитини, де він записаний її батьком, при цьому з дитиною не спілкувався. Навесні 2018 року з`явився вже до школи № 249, де навчалася донька і повідомив директора, що він є батьком ОСОБА_3 . З літа 2014 року відповідач не вчинив жодних дій, щоб побачитися з донькою, не виявляв ніякого інтересу до її життя, не виявляв бажання брати участь в її утриманні та вихованні. Фактично відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_3 не знає свого біологічного батька і не пам`ятає його, вважає своїм батьком ОСОБА_5 , з яким позивач 17 квітня 2015 року зареєструвала шлюб. ОСОБА_5 взяв на себе обов`язки з утримання та виховання ОСОБА_3 , піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, цікавиться її навчанням, дитина його любить і поважає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 20 квітня 2023 року позов задовольнив частково. Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 червня 2019 року. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю заявлених позовних вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 27 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Проскури Т. О. залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині позбавлення батьківських прав - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не було предметом апеляційного перегляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 23 листопада 2023 року, адвокат Проскура Т. О. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року в частині позбавлення батьківських прав та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушили норми процесуального права. Ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав, суди порушили принцип неупередженого вирішення спору, оскільки повністю прийняли сторону позивача, визнали належними лише ті докази, що були надані стороною позивача. Разом з тим докази, що надавав відповідач на підтвердження свого бажання бачитись з дочкою та відновлення спілкування з нею, суди оцінили критично, що призвело до неправильного вирішення спору.

З моменту народження ОСОБА_3 та до липня 2014 року він постійно займався вихованням дитини, водив до дитячого садочка, спільно відпочивав з дитиною, переказував кошти ОСОБА_1 на утримання дочки. Коли позивач вирішила вийти на роботу, він зі своєю матір`ю доглядали ОСОБА_3 . Однак у липні 2014 року позивач повідомила відповідачу, щоб він більше не приходив до дитини, після чого припинила відповідати на дзвінки, повідомлення та заборонила вихователям дитячого садочка, який відвідувала ОСОБА_3 , передавати дитину ОСОБА_2 . У зв`язку з необхідністю встановлення батьківства стосовно дочки відповідач не мав юридичних підстав порушувати питання про визначення порядку спілкування з дитиною та звернувся до суду з позовом про визнання батьківства. З липня 2014 року до 2018 року тривали судові справи про визнання батьківства. Протягом чотирьох років ОСОБА_2 був позбавлений правових підстав для відновлення спілкування з дочкою за допомогою органів опіки та піклування або суду.

Суди не взяли до уваги як доказ бажання відповідача налагодити спілкування з дитиною, і що ОСОБА_2 02 квітня 2020 року звернувся до Міського центру дитини з заявою щодо проведення сімейної медіації між ним і позивачем. Проте неодноразові звернення спеціалістів центру та запрошення позивача до участі в процесі медіації вона проігнорувала.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

26 грудня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами зареєстрований не був.

Згідно зі свідоцтвом про народження батьками ОСОБА_7 були записані: батьком - ОСОБА_8 , матір`ю ОСОБА_9 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі № 754/13898/14-ц ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_7 , прізвище дитини « ОСОБА_10 » змінено на « ОСОБА_11 ».

Згідно з інформацією, викладеною у повторно виданому свідоцтві про народження дитини від 28 серпня 2019 року, батьком ОСОБА_3 записаний ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_9

17 квітня 2015 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, прізвище « ОСОБА_12 » змінено на « ОСОБА_13 ».

Відповідно до інформації, наданої КНП «ЦПМСД № 2» Деснянського району м. Києва, ОСОБА_7 перебуває під наглядом Центру з народження. При зверненні за медичною допомогою або з профілактичною метою дитину завжди супроводжує мати, батько дитини ОСОБА_5 до лікарів за отриманням інформації щодо доньки ОСОБА_3 не звертався.

Відповідно до характеристики навчального закладу СДНЗ № 94, який дитина відвідувала з 10 вересня 2012 року до 01 вересня 2017 року, виховним процесом ОСОБА_7 в дитсадку опікувалась мама ОСОБА_1 та бабуся. Вони відвідували святкові ранки, батьківські збори. Батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , опікувався виховним процесом дитини і спілкувався з вихователем з приводу потреб доньки у навчальному та виховному процесі з початку вступу до дитячого садочка і до 2015 року.

Згідно з характеристикою школи № 249 ОСОБА_3 проживає з матір`ю та вітчимом, якого називає татом. До школи дитину приводять матір, вітчим, бабуся (зі сторони матері), вони відвідують батьківські збори та урочисті заходи. В розмовах з однокласниками ОСОБА_3 часто розповідає про те, як вона із сім`єю проводить дозвілля. Відносини ОСОБА_3 з матір`ю, вітчимом і бабусею відкриті та відверті, і вони, у свою чергу, повноцінно та з розумінням приймають потреби, інтереси та хвилювання дитини, беруть активну участь у навчанні та її вихованні. За інформацією адміністрації закладу, батько ОСОБА_3 ОСОБА_2 до школи приходив один раз навесні 2018 року, запитав, чи у цій школі навчається ОСОБА_7 , повідомив, що він її батько, пред`явив свідоцтво про народження і попросив змінити прізвище дитини на « ОСОБА_11 ». Більше в школі не з`являвся, з учителем-класоводом не спілкувався, успіхами та навчальними потребами дитини не цікавився.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 14 лютого 2020 року № 102/03/27-1184 дитина постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ; вихованням та утриманням дитини займаються мати дитини та вітчим. ОСОБА_2 проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_16 та їхньою донькою ОСОБА_17 , 2016 року народження. ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначав, що матір дитини з літа 2014 року створювала перешкоди у спілкуванні з донькою, проте цей факт нічим не підтверджується, оскільки батько жодного разу до органу опіки та піклування або до суду не звертався щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, що свідчить про те, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Ураховуючи наведене, комісія з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважають за можливе позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його малолітньої доньки ОСОБА_3 , 2010 року народження.

Допитана як свідок ОСОБА_18 пояснила, що знає позивача з 12-13 років, хрестила її доньку ОСОБА_3 . З відповідачем познайомилася близько 13 років тому, бачила його ще до народження ОСОБА_3 . Вона бачиться з похресницею майже кожного дня, дитина не згадує про біологічного батька, не знає його та не пам`ятає. Відповідач не вчиняв спроб побачитися з дитиною, привітати її зі святами. Коли позивач пішла на роботу, її дитину доглядала вона та її матір.

Допитана як свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що вона була класним керівником ОСОБА_3 з 1 класу до останнього року. Дівчинку зі школи забирала мама, тато ОСОБА_2 (вітчим), на батьківських зборах вони також завжди були присутні. ОСОБА_3 називає вітчима своїм татом. Особисто до неї біологічний батько не звертався з проханням надати можливість поспілкуватися з дитиною.

Допитана як свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є матір`ю відповідача у справі. Коли дитині було три місяці, позивач на вихідні давала їм з чоловіком ОСОБА_3 , вони її доглядали. Коли дівчинці не було трьох років, вони разом їздили на місяць влітку на відпочинок. Після того як позивач вийшла заміж, вона перестала давати їм дитину для побачень. Їй не відомо, що син дарував своїй дитині на свята та день народження. Особисто вона не чула, щоб позивач не давала синові бачитися з дитиною.

Свідок ОСОБА_22 , який є рідним братом відповідача, пояснив, що коли дитина брата була маленька, ще до того, як їй виповнилося 4 роки, вони разом відпочивали, їздили влітку за місто в будиночки для відпочинку. Зі слів рідного брата, йому відомо, що позивач забороняє відповідачу спілкуватися з дитиною, проте він не був свідком таких розмов. Щодо подарунків, то йому не відомо, які саме подарунки брат дарував своїй донці.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Цей захід впливу є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька (матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суди попередніх інстанцій зазначене залишили поза увагою та не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.Крім того, та обставина, що на час розгляду справи вихованням дочки і її розвитком займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь в її утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивач не надала.

За відсутності в оскаржуваних судових рішеннях категоричних висновків про встановлення на підставі досліджених судом доказів обставин щодо свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди помилково вважали, що неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дочки, яка проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав, і що застосування такого крайнього заходу має на меті захист інтересів дитини.

Так, у серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання батьківства, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року та постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року, було задоволено; 06 вересня 2019 року ОСОБА_2 звертався до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із зверненням про прийняття рішення щодо визначення порядку його спілкування та участі у вихованні доньки (а. с. 56 т. 1); у висновку психологічного обстеження від 14 листопада 2019 року № 227, проведеного психологом Міського центру дитини, зокрема, зазначено, що «дитина не має доступу до інформації про своє походження та біологічного батька, оскільки мати тримає цю інформацію у таємниці, тому дівчинка не зазначає батька у діагностичних матеріалах» (а. с. 106-109 т. 1); на а. с. 3-14 т. 2 містяться докази сплати відповідачем на утримання доньки аліментів; також ОСОБА_2 звернувся з апеляційною і касаційною скаргами у цій справі, що свідчить про його інтерес до дитини. Разом із цим матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем будь яких дій з метою налагодити відносини її доньки з відповідачем.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених мотивів Верховний Суд вважає за необхідне рішення судів першої в частині позбавлення відповідача батьківських прав та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що судові рішення в зазначеній частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківства, судові витрати зі сплати відповідачем судового збору за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1 152,60 грн і касаційною скаргою в розмірі 1 536,80 грн підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Проскури Тетяни Олексіївни як представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 689,40 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень 40 коп.) на відшкодування судового збору.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов