ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м.Суми

Справа №574/573/21

Номер провадження 22-ц/816/217/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності:

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Глущенка Олександра Сергійовича,

представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» - адвоката Ломака Юрія Миколайовича

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Глущенком Олександром Сергійовичем,

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 12 вересня 2023 року у складі судді Гука Т.Р., ухвалене в м. Буринь Сумської області, повний текст рішення складено 20 вересня 2023 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест», третя особа: виконавчий комітет Сумської міської ради про припинення права оренди земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Глущенка О.С. звернулася до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,5741 га, кадастровий номер :08:003:0154, яка розташована на території Буринської об`єднаної територіальної громади (колишня територія Михайлівської сільської ради Буринського району Сумської області).

05 травня 2012 року між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» (далі ТОВ «АК «Буринь Інвест») було укладено договір оренди землі, за умовами якого останній прийняв у строкове платне користування вказану земельну ділянку, договір укладений строком на 10 років з 05 травня 2012 року по 04 травня 2022 року. Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року у справі № 574/1435/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05 травня 2012 року та скасування його державної реєстрації було відмовлено. Під час розгляду вказаної справи з інформаційної довідки № 206599739 від 10 квітня 2020 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що державний реєстратор виконавчого комітету Сумської міської ради Авраменко М.О. прийняла рішення № 45526642, а саме на підставі додаткової угоди до договору оренди між позивачем та відповідачем було внесено зміни і строк оренди продовжено до 04 травня 2029 року із правом пролонгації.

Позивачка стверджує, що ніякої додаткової угоди вона не підписувала, наміру її укладати не мала, а тому вказана додаткова угода є неукладеною.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд: право оренди земельної ділянки кадастровий номер :08:003:0154 ТОВ «АК «Буринь Інвест», яке виникло на підставі додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року, припинити з 05 травня 2022 року; рішення державного реєстратора виконавчого комітету Сумської міської ради Авраменко М.О. від 14 лютого 2019 року № 45526642 про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року щодо продовження дії договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :08:003:0154 до 04 травня 2029 року з правом пролонгації скасувати.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 12 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Глущенка О.С. подала апеляційну скаргу, в якій ,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судові витрати.

В доводах апеляційної скарги не погоджується з висновком місцевого суду, що не укладення між сторонами додаткової угоди від 01 січня 2016 року не доведено належними, достовірними та достатніми доказами, експерт не дійшов категоричного висновку про виконання вказаного підпису іншою особою, а тому суд не може визнати висновок експерта достовірним доказом. Вважає, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказаний висновок експерта може тлумачитися тільки одним чином підпис ОСОБА_1 у додатковій угоді від 01 січня 2016 року виконано іншою особою.

Вважає, що суд неправильно оцінив факт нарахування на банківську картку позивачки орендної плати за період 2012-2021 роки як доказ укладення сторонами додаткової угоди від 01 січня 2016 року. Відповідачем були надані платіжні відомості по 2020 рік включно, докази виконання сторонами додаткової угоди від 01 січня 2016 року у 2021 році та надалі у матеріалах справи відсутні. До відзиву на позовну заяву додане платіжне доручення № 6830 від 27 січня 2021 року, яке підтверджує, що поштовий переказ у сумі 18 626,00 грн, здійснений відповідачем на користь позивачки, нею отриманий не був.

Відповідно до умов додаткової угоди перерахування орендної плати на банківську карту може вважатися належним виконанням додаткової угоди виключно за умови письмової заяви орендодавця, якої позивачка не підписувала, а відповідач до матеріалів справи такої заяви не долучав.

Наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що до ознайомлення з інформаційною довідкою № 206599739 від 10 квітня 2020 року була воля на фактичне виконання саме додаткової угоди від 01 січня 2016 року, а не основного договору оренди землі від 05 травня 2012 року.

Більш того, суд проігнорував ту обставину, що орендна плата за 2016, 2017 та 2018 роки перераховувалася на банківську карту позивачки, коли вона не тільки не знала про реєстрацію додаткової угоди, але й сама реєстрація додаткової угоди не відбулася.

Крім того, вважає, що позивачкою обрано ефективний спосіб порушеного інтересу, а висновки суду першої інстанції про протилежне є помилковими.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав .

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 2,5741 га, кадастровий номер :08:003:0154, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Буринського району Сумської області (на теперішній час - Буринської об`єднаної територіальної громади), яка була успадкована нею після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності зареєстровано за позивачкою 20 грудня 2013 року (а.с. 6; 7-9, Т. 1).

05 травня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «АК «Буринь Інвест» було укладено договір оренди землі, за умовами якого останній прийняв в строкове платне користування строком на десять років з 05 травня 2012 року до 04 травня 2022 року земельну ділянку з кадастровим номером :08:003:0154 площею 2,5741 га ріллі (а.с.10-11, Т. 1).

Пунктами 4.1., 4.3. договору передбачено, що орендна плата нараховується та вноситься Орендарем щорічно у формі та розмірі визначеному даним Договором протягом усього строку оренди земельної ділянки з моменту початку строку оренди по день фактичного припинення цього Договору. За домовленістю сторін орендна плата за перший рік використання Об`єкта оренди, починаючи з дати укладення договору становить 1600 грн, а починаючи з 01 січня 2013 року 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2560,43 грн на рік.

20 грудня 2013 року державним реєстратором Буринського районного управління юстиції Сумської області Кодою Д.О. на підставі договору оренди землі, виданого 05 травня 2012 року внесено запис під індексним номером 9289550 про реєстрацію за ТОВ «АК «Буринь Інвест» права оренди на вищевказаної земельної ділянки, строк дії до 04 травня 2029 року, з правом пролонгації (8-9, Т. 1).

Згідно додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ТОВ «АК «Буринь Інвест» внесено зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного 05 травня 2012 року, а саме доповнено договір підпунктом 3.1.1., яким строк дії договору, за згодою сторін, продовжено на 7 років до 04 травня 2029 року, а також підпункт 4.1. пункту 4 викладено в новій редакції, а саме, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою через касу орендаря з письмовим підтвердженням орендодавцем факту одержання готівки в день її одержання, або шляхом грошового переказу чи безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок орендодавця за його письмовою заявою; розмір орендної плати у рік становить 5372,86 грн, що складає 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в пункті 2.4 цього договору (а.с. 194, Т. 1).

12 лютого 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Сумської міської ради Авраменко М.О. проведено реєстрацію змін до іншого речового права, індексний номер рішення: 45526642, та на підставі додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016, строк дії права оренди земельної ділянки ТОВ «АК «Буринь Інвест» до 04 травня 2022 року з правом пролонгації, змінено на строк дії до 04 травня 2029 року з правом пролонгації (а.с.8-9, Т. 1).

В 2019 році ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «АК «Буринь Інвест» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року у справі № 574/1435/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АК «Буринь Інвест» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05 грудня 2012 року та скасування його державної реєстрації відмовлено (а.с. 12-14, Т. 1).

Відповідно до висновку експерта від 28 квітня 2023 року №СЕ-19/124/-23/4387-ПЧ, підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 01.01.2016 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :08:003:0154 від 05.05.2012 року, укладеній між ОСОБА_1 та ТОВ «АК «Буринь Інвест», у розділі «Реквізити сторін, та підписи сторін» виконано, ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний текст « ОСОБА_1 » у додатковій угоді від 01.01.2016 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :08:003:0154 від 05.05.2012 року, укладеній між ОСОБА_1 та ТОВ «АК «Буринь Інвест», у розділі «Реквізити сторін, та підписи сторін» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.97-100, Т. 2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неукладення між ОСОБА_1 та ТОВ «АК «Буринь Інвест» додаткової угоди від 01 січня 2016 року не доведена належними, достовірними та достатніми доказами. Крім того, позивачка 08 вересня 2021 року звернулася до суду з позовом про припинення права оренди відповідача з 05 травня 2022 року, тобто за захистом своїх прав та інтересів, які будуть порушені в майбутньому, що законом не передбачено. Тому суд вважав, що обраний позивачкою спосіб захисту не лише не передбачений законом, а й на думку суду не буде ефективним для захисту її порушеного права чи інтересу у спірних правовідносинах.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про припинення права оренди земельної ділянки задоволенню не підлягає, то відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року. Крім того, будь-які дані про прийняття державним реєстратором рішення від 14 лютого 2019 року про реєстрацію саме додаткової угоди в матеріалах справи відсутні, а на момент укладення додаткової угоди від 01 січня 2016 року реєстрації підлягало саме право оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі.

Колегія суддів не може повністю погодитися такими висновками місцевого суду.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України (в ред. на час виникнення спірних правовідносин) встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину.

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України в ред. на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в додатковій угоді) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 17 цього Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та

розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та

відповідальності за її несплату . За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків, відмовивши у задоволенні позову як з підстав недоведення позивачкою факту укладення додаткової угоди від 01 січня 2016 року, так і з підстав обрання нею неналежного способу захисту.

На думку колегії суддів, матеріалами справи підтверджується обставина того, що спірна додаткова угода була підписана не позивачкою, а іншою особою, зокрема у висновку експерта від 28 квітня 2023 року №СЕ-19/124/-23/4387-ПЧ вказано, що підпис від імені ОСОБА_1 у спірній додатковій угоді виконано, ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою, а рукописний текст « ОСОБА_1 » виконано іншою особою.

Та обставина, що позивачка отримувала орендну плату, обставину не укладення спірної додаткової угоди не спростовує, оскільки до 04 травня 2022 року діяв договір оренди землі від 05 травня 2012 року, за умовами якого відповідач мав сплачувати ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою.

Отже висновок суду першої інстанції. що позивачка не довела обставину неукладення додаткової угоди від 01 січня 2016 року є помилковим.

Позивачка ставить, зокрема питання про припинення з 05 травня 2022 року права оренди відповідача, яке виникло на підставі додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року. Проте, як правильно вказав місцевий суд, позивачка звернулась до суду 08 вересня 2021 року про припинення права оренди відповідача з 05 травня 2022 року, тобто за захистом своїх прав та інтересів, які будуть порушені в майбутньому, що законом не передбачено, отже позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року, слід зазначити наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто, спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року в справі № 704/360/18 (провадження № 61-396св21) зазначено, що: «реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою… Отже, реєстрація права оренди ТОВ «Міжлісся» на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_2 фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію)…»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21, пункт 98) зазначено, що у практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто, державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права оренди відповідача на належну позивачці земельну ділянку - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним права оренди. У справі, яка переглядається, встановлено, що реєстрація права оренди відповідача на підставі додаткової угоди від 01 січня 2016 року, якою продовжено строк дії договору оренди до 04 травня 2029 року, порушує права позивачки.

Одним із способів захисту порушеного права відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки порушення права власності позивачки відбулось у результаті державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем, проведеної на підставі додаткової угоди від 01 січня 2016 року, заявлена вимога про скасування такої державної реєстрацій спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

У пункті 123 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 14-83гс21) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що положення статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) обумовлено тим, що суд вирішує спір про право; скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме право, яке реєструється. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права, а є офіційним засвідченням державою факту набуття особою такого права.

Позивачка ставить питання про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2016 року.

Оскільки порушення права власності позивачки відбулось у результаті державної реєстрації права оренди за ТОВ «АК «Буринь Інвест» на підставі додаткової угоди від 01 січня 2016 року, яка позивачкою не укладалась, на думку колегії суддів ефективним способом захисту її порушеного права в даному випадку буде саме скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, що призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідачем суду першої інстанції було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 54, Т.1).

Ст. 256 ЦК України передбачає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В даній справі встановлено, що додаткову угоду від 01 січня 2016 року позивачка не підписувала, отже вказаний договір є неукладеним. Позивачка зазначає, що про існування вказаної додаткової угоди вона дізналася з інформаційної довідки № 206599739 від 10 квітня 2020 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, з вказаного Реєстру вбачається, що відомості про право оренди на підставі вказаної додаткової угоди були внесені до Реєстру з урахуванням виправлень лише 15 лютого 2019 року.

Отже, звернувшись до суду із вказаним позовом у вересні 2021 року, позивачка строк позовної давності не пропустила.

За встановлених обставин справи, на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме слід скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, проведеної на підставі додаткової угоди від 01 січня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 05 травня 2012 року, вчинену державним реєстратором Авраменко М.О. на підставі рішення про державну реєстрацію іншого речового права індексний номер рішення: 45526642 від 14 лютого 2019 року за номером запису про інше речове право 3953511 (з врахуванням внесених виправлень 15 лютого 2019 року).

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 908 грн та за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1362 грн. Крім того, слід стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати за проведення експертизи пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 2437,80 грн (4875,60 грн : 2).

Стороною позивача було заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 21 379,50 грн.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

В суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Глущенко О.С. (а.с. 15, Т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що разом із першою заявою по суті спору стороною позивачки було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 (а.с. 5, Т. 1).

В подальшому стороною позивачки місцевому суду було подано розрахунок суми судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу на суму 21 379,50 грн.

Відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 13 травня 2020 року адвокат Глущенко О.С. взяв на себе зобов`язання надавати ОСОБА_1 правничу допомогу (а.с. 110, Т.2).

Згідно довідки адвоката Глущенка О.С. ним було отримано від ОСОБА_1 гонорар в сумі 21 000 грн (а.с. 111, Т. 2).

Опис наданих адвокатом послуг та їх вартість міститься в розрахунку суми судових витрат (а.с. 108-109).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

На думку колегії суддів, розмір заявлених стороною позивачки до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 21 379,50 грн є завищеним. Виходячи зі складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг та значення справи для сторін, колегія суддів вважає, що стороною позивачки доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 10 000 грн, що відповідає критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, слід стягнути з відповідача на користь позивачки витрати понесені на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367; п. 2 ч. 1 ст. 374; п. 3, 4 ч. 1 ст. 376; 381-382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Глущенком Олександром Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 12 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, проведеної на підставі додаткової угоди від 01 січня 2016 року до договору оренди земельної ділянки від 05 травня 2012 року, вчинену державним реєстратором Авраменко Мариною Олександрівною на підставі рішення про державну реєстрацію іншого речового права індексний номер рішення: 45526642 від 14 лютого 2019 року за номером запису про інше речове право 3953511 (з врахуванням внесених виправлень 15 лютого 2019 року).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 908 гривень 00 копійок, витрати за проведення експертизи в сумі 2437 гривень 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія «Буринь Інвест» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1362 гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 28 лютого 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов