ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року

у справі за заявою ОСОБА_1 на бездіяльність Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року у справі № 0417/2-2031/2011 про стягнення з нього та ПП «Комлес» в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 65555,50 грн., був виданий виконавчий лист, та в подальшому пред`явлений стягувачем на виконання до Самарського районного ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

В межах виконавчого провадження № 29906029 державним виконавцем 17 листопада 2011 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на його майно (запис про обтяження № 11857601).

29 червня 2012 року виконавче провадження було завершено з метою направлення виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Посилаючись на те, що виконавче провадження було завершено, виконавчий лист на виконання не пред`являвся та встановлений законом строк для його пред`явлення сплив, наявність протягом тривалого часу арешту майна порушує його права, він змушений був звернутися до суду за захистом порушеного права та просити суд визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олени Тичинської щодо не скасування постанови про арешт майна боржника від 17 листопада 2011 року, та не зняттю (скасуванню) арешту з його майна,; зобов`язати в.о. начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олену Тичинську зняти арешт з нерухомого майна та скасувати відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) про обтяження номер запису 11857601 від 17 листопада 2011 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для задоволення, оскільки що виконавче провадження було закінчено у зв`язку з направленням виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ, при цьому боржником не надано будь-яких даних та доказів щодо подальшого виконання ним рішення суду, зокрема стану виконавчого провадження в Жовтневому ВДВС Дніпропетровського МУЮ, а тому відсутні підстави вважати неправомірною бездіяльність Самарського районного ВДВС ДМУЮ та відповідно Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що була постановлена внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що виконавче провадження було завершено, виконавчий лист не пред`являвся для викоання та встановлений законом строк для його пред`явлення сплив на, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. Зазначає, що закінчення виконавчого провадження є стадією завершення виконавчого провадження, за яким виконавчі дії в подальшому не проводяться, а тому наявні підстави для задоволення його скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ ПриватБанк просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року у справі № 0417/2-2031/2011 стягнуто з ОСОБА_1 та ПП «Комлес» в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 65555,50 грн. та вирішено питання про судові витрати у справі.

На підставі цього рішення судом був виданий виконавчий лист № 2-2031 від 07 вересня 2011 року, який пред`явлений стягувачем на виконання до Самарського ВДВС ДМУЮ та відкрито виконавче провадження № 29906029.

Постановою державного виконавця Самарського ВДВС ДМУЮ Лук?янова А.М. від 17 листопада 2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження був накладений арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 про що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження 11857601.

У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся до Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про зняття арешту.

Листом Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту, оскільки 29 червня 2012 року виконавче провадження № 29906029 завершено з метою направлення виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльності виконавця неправомірними в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є порушення державним виконавцем прав учасника виконавчого провадження.

Якщо ж рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені виконавцем відповідно до закону, в межах своїх повноважень і право заявника не було порушено, суд має відмовити в задоволенні скарги.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України Про виконавче провадження № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин 29 червня 2012 року виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, законом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Існування ж заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що виконавче провадження було закінчено державним виконавцем у зв`язку з направленням виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ, при цьому боржником не надано належних та допустимих доказів щодо подальшого виконання рішення суду, зокрема погашення заборгованості у добровільному порядку, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавче провадження було завершено, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги, є безпідставними оскільки виконавче провадження було закінчено у зв`язку з направленням виконавчого документа для виконання за належністю, відповідно до пункту 10 частини 1 статті 49 Закону України Про виконавче провадження № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні скарги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна