ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 березня 2024 року

м. Харків

справа № 644/3887/23

провадження № 22-ц/818/900/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за поданням державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Карагьозян Роберта Арнольдовича про визначення належної частки майна боржника ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року, постановлену суддею Черняк В.Г.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року Державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Карагьозян Р.А. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру. Державний виконавець просить суд визначити частку боржника ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності в майні квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній сумісній власності.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначає, що в провадженні Індустріального відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження №58890652 щодо примусового виконання виконавчого листа №644/5655/18, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Харкова 10.04.2019 року про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 на користь держави. Під час виконання рішення суду було встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільній сумісній власності на підставі свідоцтва про право власності на житло разом з ОСОБА_2 належить частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . На теперішній час виникла необхідність виділити частину квартири, яка підлягає примусовій реалізації для подальшого виконання рішення суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року подання державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Карагьозян Роберта Арнольдовича про визначення належної частки майна боржника ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру - задоволено. Визначено, що частка у праві власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в 2-кімнатній квартирі АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нову, якою визначити, що частка у праві власності ОСОБА_2 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 становить 99/100 частин, а частка у праві власності ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 становить 1/100 частину.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до відповіді КП «ХМБТІ» від 27.08.2020 року, на яку послався суд 1-ї інстанції в своїй ухвалі, квартира за вказаною адресою зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 . Вирішуючи питання про частку ОСОБА_1 , суд одночасно фактично вирішив питання про її частку у праві власності на цю квартиру. При цьому, суд не залучив її до участі у справі. Таким чином, суд прийняв судове рішення про права, свободи та інтереси осіб, що не були залучені до участі у справі, що відповідно до п.4 ч.З ст.376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Зазначає, що 08.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про поділ вказаної квартири, відповідно до якої ОСОБА_2 належить 99/100 часток цієї квартири, а боржнику у справі належить 1/100 частка квартири. Вказану домовленість вони виклали у простій письмовій формі. Задля здійснення державної реєстрації припинення сумісної власності та реєстрації часткової власності необхідно нотаріальне посвідчення договору, однак боржник з різних причин відтерміновував цю дію, в тому числі з огляду на те, що він кілька разів знаходився в місцях позбавлення волі, що також значно ускладнювало нотаріальне посвідчення їх договору. Зазначає, що 21.02.2022 року вона звернулася за захистом прав і законних інтересів до суду з позовом про поділ майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, подавши відповідний позов до ОСОБА_3 . Однак, військові дії, що почалися на території України, ускладнили розгляд справ у судах та доставку кореспонденції. Орджонікідзевський суд м. Харкова не працював, справи були передані до іншого суду, та вона не мала жодної інформації про рух справ. Згодом дізналася з єдиного реєстру судових рішень, що ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави Яковенко Н.Л. від 30.05.2023 року її позовна заява була залишена без руху, а ухвалою від 14.09.2023 року її позовна заява визнана неподаною та їй повернута. Оскільки у рамках цього провадження, що є предметом розгляду, державний виконавець в серпні 2023 року звернувся до суду з тим же питанням, що вона ініціювала ще у лютому 2022 року, тому просить суд розглянути питання по суті, та визначити, у відповідності до ст. ст. 372, 626, 627, 629 ЦК України, що відповідно до договору від 08.08.2008 року їй належать 99/100 частин квартири, а ОСОБА_1 1/100 частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що в повному обсязі визнає та підтримує апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем надані належні і достатні докази, які свідчать про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності боржнику.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом VI ЦПК України.

Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 443 ЦПК України, згідно якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до частин шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

За положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно зі ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведені норми надають право приватному (державному) виконавцю звертатись до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному сумісному майні.

Судом встановлено, що в провадженні Індустріального відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження № 58890652, в якому боржником є ОСОБА_1 , стягувачем держава.

Виконавче провадження № 58890652 відкрито 19.04.2019 року на підставі виконавчого листа № 644/5655/18, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 10.04.2019 року. Копії постанови було направлено сторонам виконавчого провадження для відома та виконання.

Згідно відповіді МВС від 16.03.2021 року за боржником ОСОБА_1 на праві власності транспорті засоби не зареєстровані.

Постановою державного виконавця від 09.02.2022 року накладено арешт на кошти боржника.

Згідно відповіді з банківських установ, відкриті рахунки на ім`я ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до акту приватного виконавця від 20.05.2019 року встановлено, що в ході виходу державного виконавця за адресою проживання боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) виявлено, що двері ніхто не відчинив, було залишено виклик державного виконавця, боржник на виклик державного виконавця не з`явився.

З відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 07.10.2020 року вбачається, що станом на 17.08.2020 року за ОСОБА_1 на праві власності техніка, самохідні машини та механізми в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Харківській області не обліковуються.

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Виконавчого комітету Харківської міської ради від 02.09.2020 року, за ОСОБА_1 об`єкти торгівлі, ресторанного господарства та сфери побуту не обліковані.

Згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.08.2020 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві спільної сумісної власності зареєстрована частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17.06.2008 року, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради р.№7-08-288809.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» роз`яснено, що частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, квартира належить співвласникам в рівних частинах, тобто по 1/2 частки кожному, а тому суд вважав за можливе визначити частку ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частки в спільному майні квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Крім того, задоволення подання виконавця не порушує прав інших співвласників квартири, оскільки за ними залишається право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подання слід задовольнити, визначивши частку у майні боржника.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд не залучив її до участі у справі, спростовується матеріалами справи, оскільки судом першої інстанції направлялась судова повістка на 04.09.2023 року, між тим, вказана повістка повернулась на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Обгрунтовуючи незгоду з ухвалою суду першої інстанції, апелянт посилалась на те, що 08.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про поділ вказаної квартири, відповідно до якої ОСОБА_2 належить 99/100 часток цієї квартири, а боржнику у справі належить 1/100 частка квартири.

Колегією суддів не приймають до уваги такі посилання апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, зокрема, уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 69 СК України).

Добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної волі подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна.

Сімейні відносини як вид цивільних правовідносин можуть бути врегульовані крім СК України іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки СК України допускає регулювання сімейних відносин за допомогою договору, то при укладенні, виконанні і розірванні такого договору можуть застосовуватися й норми ЦК України.

Зокрема, стаття 355 ЦК України передбачає два види спільної сумісної власності осіб: спільна сумісна або спільна часткова. При поділі або виділі в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності, вважається, що частки в співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не передбачено договором або законом.

У статті 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю.

Відтак подружжя має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, що стосується моменту виникнення права власності на нерухоме майно, яке набувається на підставі договору, то право власності на таке майно виникає саме з моменту нотаріального посвідчення такого договору, а у разі встановлення Кодексом вимоги щодо державної реєстрації договору з моменту здійснення такої реєстрації.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що чинне законодавство України чітко встановлює, що усі правочини, предметом яких є нерухоме майно підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, відсутність обов`язкового нотаріального посвідчення договору свідчить про нікчемність укладеного між сторонами правочину, тобто договір є таким, що не створює для сторін будь-яких правових наслідків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи стосовно укладеного 08.08.2008 року договору про поділ майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який не є нотаріально посвідченим не заслуговують на увагу.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина