П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м. Київ

Справа № 759/13077/19

Провадження: № 22-ц/824/2663/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М. Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного м.Києва від 26 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З 1998 року до 29 вересня 2017 року власником квартири був її чоловік ОСОБА_5 , в якій він був зареєстрований, але фактично проживав разом з нею, позивачкою, за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона успадкувала належну йому квартиру. У неї, позивачки, є син ОСОБА_6 , який 25 жовтня 2010 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . В шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_4 . Також у відповідачки є донька від першого шлюбу ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що у сина не було власного житла, він разом з відповідачами фактично проживали в квартирі АДРЕСА_1 , а згодом були в ній зареєстровані за її, ОСОБА_1 , та її чоловіка усної згоди. При цьому, і ОСОБА_6 , і вона, ОСОБА_1 були постійно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом подружнього життя та проживання в квартирі ОСОБА_6 та його дружина, відповідачка, працювали, обидва забезпечували родину, підтримували квартиру в належному стані та обидва сплачували за спожиті комунальні послуги. В той же час, між нею, позивачкою, та невісткою ОСОБА_1 стосунки були напруженими і неприязними. 20 жовтня 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 01 листопада 2016 року, шлюб між її сином та відповідачкою було розірвано. Не дивлячись на це, син та відповідачі продовжували фактично мешкати в квартирі, місце реєстрації не змінювали. Після смерті чоловіка вона, позивачка, не мала додаткового джерела доходу, а жила лише за рахунок власної пенсії. Оскільки необхідно було якимось чином забезпечити себе та допомагати сину з лікуванням від наркозалежності, вона, позивачка, в якості додаткового джерела доходу, мала намір здати квартиру в оренду, у зв`язку з чим намагалась мирно домовитись із ОСОБА_7 про її зняття з місця реєстрації разом із дітьми з подальшим переїздом до батьків. 14 жовтня 2018 року відповідачі без жодного повідомлення та пояснень зібрали всі свої особисті речі та виїхали з квартири. Після добровільного виселення відповідачів з квартири 14 жовтня 2018 року, нею, позивачкою, було виявлено заборгованість за спожиті комунальні послуги. 08 вересня 2020 року заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва, яке постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року залишено без змін, відповідачів було вселено в квартиру АДРЕСА_1 . 11 червня 2021 року вказане судове рішення було виконано в примусовому порядку. Вона, позивачка, як власниця квартири, не може повністю реалізувати свої передбачені законом права власника, а саме володіння, користування та розпорядження своїм майном, оскільки проживання в спірній квартирі відповідачів являється обмеженням та перешкодою в їх втіленні. Більше того, станом на 01.10.2021 року відповідачі, після їх вселення в квартиру 11.06.2021 року, не сплачують за спожиті комунальні послуги, що в свою чергу призвело до повторного накопичення боргів. За викладених обставин, просила суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати.

Рішенням Святошинського районного м.Києва від 26 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку іде мова про визнання такою, що втратила право користування квартирою малолітньої дитини, народженої у шлюбі, сімейні відносини з батьком якої ніяк не змінювались. Вважає, що справедливий баланс сторін спору полягає у наявності переваг інтересів її та малолітньої доньки над інтересами позивачки.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі послалась на те, що сумніви районного суду про виникнення між нею та позивачкою правовідносин сервітуту висловлені без повного встановлення обставин, які мають значення для справи. Вважає, що суд не мав можливості позбавити її права на житло без вирішення вимог про припинення сервітуту на користування цим житлом.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня, 19 вересня та 06 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Адвокат Негребецька Ю.Е. в інтересах ОСОБА_1 в письмових поясненнях зауважила, що з квітня 2018 року і до цього часу квартира належить позивачці. При цьому, відповідачі, проживаючи в квартирі, накопичили великі борги з оплати комунальних платежів, які позивачка наразі сплачує самостійно. Зазначила, що відповідачі користувались квартирою в період обставин, які мали істотне значення, а саме перебування вже покійного сина власника та ОСОБА_1 у шлюбі, а тому, враховуючи, що шлюб було розірвано ще 20 жовтня 2016 року, припинились дія обставин, які мали значення для користування квартирою.

В судовому засіданні адвокат Василенко О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити.

ОСОБА_1 та адвокат Негребецька Ю.Е., яка дії в її інтересах, заперечували проти апеляційних скарг, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 159 , 162).

ОСОБА_6 є сином позивачки, який 25.10.2010 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 .

Від шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_4

ОСОБА_2 є донькою відповідачки ОСОБА_1 від першого шлюбу.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 з 18.09.2022 року, ОСОБА_1 з 26.10.2010 року, ОСОБА_2 з 02.10.2012 року (т. 1 а. с. 17, 18, 19).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано (т. 1 а. с. 164).

Згідно актів від 15.10.2018 року та 16.10.2018 року, складених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які проживають за адресою: в будинку АДРЕСА_3 , відповідачка ОСОБА_1 виїхала зі спірної квартири 14 жовтня 2018 року (т. 1 а. с. 9, 10, 11).

Актами про відсутність доступу до помешкання від 12.04.2018 року, від 19.03.2019 року, від 18.01.2019 року, складених ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які проживають в будинку АДРЕСА_3 , зафіксовано відсутність доступу до спірної квартири, в якій відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживала останні 10 років (т. 1 а. с. 43, 44, 45).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у справі № 759/18172/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021 року, вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , 2012 року народження, ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_4 2012 року народження, ОСОБА_2 у користуванні жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 (т 1 а. с. 100-103).

Згідно довідки про стан заборгованості від 24.01.2022 року №01/08_00-10, складеної КК «Центр комунального сервісу, за адресою АДРЕСА_4 , наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.01.222 року у загальному розмірі 11837, 37 грн. (т. 1 а. с. 196).

Згідно рахунку-повідомлення по спірній квартирі станом на 01.12.2021 року № наявна заборгованість по сплаті за спожиті послуги, надані ПрАТ «АК «Київводоканал» (т. 1 а. с. 197).

Згідно рахунку-повідомлення від 26.07.2022 року станом на 01.07.2022 року про стан заборгованості по квартирі за адресою: АДРЕСА_4 вбачається заборгованість у розмірі 9528, 32 грн. (т. 1 а.с. 218).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не є членами сім`ї власника, спільно з власником спірної квартири ніколи не проживали, спільним побутом не були пов`язані. Відповідачка ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру як дружина сина, тобто, відповідачі користувались квартирою в період обставини, яка мала істотне значення, а саме перебування сина позивачки та відповідачки ОСОБА_1 у шлюбі. Оскільки шлюб між ними було розірвано, дія обставини, яка мала істотне значення для користування відповідачами квартирою на правах сервітуту, припинилась.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правовідносини щодо права володіння чужим майном регулюються положеннями глави 31 ЦК України.

Так, положеннями ст. 401 ЦК України надано визначення поняття користування чужим майном.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

В порядку ч.ч.1, 2, 5, 6, 7 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В порядку визначеному п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Згідно з ч.2 цієї статті сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

За правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Підставою для звернення до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивачка вказує на обставини відсутності родинних відносин між нею та відповідачками, а також те, що відповідачки користувались квартирою в період обставин, які мали істотне значення, а саме перебування вже покійного сина позивачки та ОСОБА_1 у шлюбі, а тому, враховуючи те, що шлюб було розірвано ще в 2016 році, припинились дія обставин, які мали значення, для користування відповідачами спірною квартирою. Також ОСОБА_1 в обґрунтування позову посилалась на те, що відповідачки створюють їй перешкоди у користуванні її власністю (квартирою) та не сплачують комунальні платежі, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам слід виходити з того, що позивачка є власником спірного житлового приміщення і має право на володіння і користування спірним житловим приміщення.

Натомість, відповідачі є особами, які мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою зі згоди власника. Оскільки реєстрація місця проживання особи здійснюється виключно за наявності згоди власника житлового приміщення, відповідачки, є особами які користуються чужим майном, і таке право ними було набуто в силу закону.

Аналогічні обставини були встановлені судом і у справі № 759/18172/19, зокрема, що ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_2 вселились та зареєстрували місце проживання у встановленому законом порядку в квартирі АДРЕСА_1 зі згоди власника цієї квартири, тобто, набули право користування належною відповідачу ОСОБА_1 квартирою - право сервітуту щодо цього майна. ОСОБА_4 , онука власника, з моменту народження також проживає та зареєстрована в спірній квартирі. Отже, відповідачки набули право користування належною позивачці ОСОБА_1 квартирою на підставі сервітуту в силу закону.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення для справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З огляду на вищевказане, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що відповідачки користувались квартирою в період обставини, яка мала істотне значення (перебування вже покійного сина позивачки та ОСОБА_1 у шлюбі), і з припиненням цієї обставини (розірвання шлюбу) припинилось право користування відповідачками квартирою. Більш того, відповідачка ОСОБА_1 не вселялась в квартиру як член сім`ї власника, а її колишній чоловік (син позивачки) не був власником спірної квартири.

Ураховуючи відсутність родинних відносин між сторонами у справі, положення ст. 405 ЦК України не підлягають застосуванню, тому слід виходити із загальних підстав припинення сервітуту згідно з якими, сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні протягом вказаного в законі строку. Напроти, матеріали справи свідчать, і позивачкою не заперечується, що відповідачки продовжують проживати у спірній квартирі по теперішній час.

Матеріали справи також не містять належних доказів на підтвердження обставин наявності у позивачки перешкод у користуванні її власністю, що давало б підстави для застосування положень ст. 391 ЦК України.

Посилання позивачки на наявність заборгованості по сплаті комунальних послуг також не можуть бути прийняті до уваги суду в якості підстав для задоволення позову, оскільки вона, позивачка, має право на відшкодування цих витрат за рахунок відповідачів.

Інших обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна, позивачкою не наведено і судом не встановлено, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного м. Києва від 26 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура