ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 березня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/728/21

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/26/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В., Шапко В.М., Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 12 січня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 20 січня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину майна,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину майна, в якому, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.77-80, том 1), просив встановити юридичний факт, що позивач проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю після 15.12.1992 року і до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за позивачем право власності: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; на 1/2 частину земельної ділянки - на 0.0870 га (від загальної 0.1740 га) за адресою: АДРЕСА_2 ; на 1/2 частину приміщення магазину Меблі для всіх в АДРЕСА_3 ; на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . Також позивач просив визнати за кожним із відповідачів право власності: на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; на 1/4 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; на 1/4 частину земельної ділянки на 0.0435 га (від загальної 0,1740 га) за адресою: АДРЕСА_2 ; на 1/4 частину приміщення магазину Меблі для всіх в АДРЕСА_3 ; на 1/4 частину автомобіля ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою він позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1981 року, а 15.12.1992 року їх шлюб було розірвано. Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми позивача та ОСОБА_4 . Позивач вказував, що ОСОБА_4 значиться власником трикімнатної кооперативної квартири за адресою: АДРЕСА_4 (до перейменування - АДРЕСА_5 , і дана квартира надавалась ОСОБА_4 на склад сім`ї: ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 , діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Вказана квартира була отримана в 1989 році, після чого викуплена у 2006 році, і відповідно до ч.3 статті 384 ЦК України, власником квартири стала ОСОБА_4 . За доводами позивача, оскільки він, як приватний підприємець, займався торгівлею меблями, з метою захисту сім`ї від можливих протиправних вимог, вони із ОСОБА_4 вирішили формально розірвати шлюб 15.12.1992 року, проте, до її смерті проживали разом та справи вели спільно, іншого шлюбу не укладали. Позивач вказує, що проживали із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач стверджував, що окрім вищевказаної квартири, на ім`я ОСОБА_4 зареєстровані на праві власності: земельна ділянка, площею 0,1740 га; будинок за адресою АДРЕСА_2 ; приміщення магазину ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_3 . За доводами позивача, ним та ОСОБА_4 було спільно, у період проживання однією сім`єю, придбано автомобіль ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач вказував, що відповідно до ч.1 статті 74 Сімейного кодексу України, все зазначене майно є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4 , і він має право на половину даного майна, як чоловік, що проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю, хоча і не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі. За доводами позивача, всім вказаним майном користувалася та володіла їх сім`я, в тому числі, і відповідачі, заповіту ОСОБА_4 не складала. Позивач зазначає, що відповідно до статей: 1261, 1226 ЦК України, відповідачі, як спадкоємці першої черги мають право на частку (1/2) у спільному сумісному майні, тобто, по 1/4 частці для кожного із відповідачів. ОСОБА_1 стверджує, що доказами його проживання із ОСОБА_4 , після формального розірвання ними шлюбу, є реєстрація постійного проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; відсутність в паспортах записів про розірвання шлюбу; показання свідків. За наведених обставин, оскільки, як вказує позивач, він був формально розлучений із ОСОБА_4 , нотаріус не має можливості видати йому відповідне свідоцтво про право власності на половину спірного майна. І оскільки із відповідачами з даного питання виникли непорозуміння, позивач звернувся до суду з даним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , та визнання права власності на половину спірного майна, на підставі статті 74 Сімейного кодексу України.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого ним позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року є незаконним, а також таким, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано обставини, які вважаються доведеними, порушено правила змагальності сторін, незаконно відмовлено у наданні частини доказів у справі, також відмовлено у допиті 12 свідків. При цьому, як вважає апелянт, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем вимог заявленого позову суперечить доказам у справі, які вивчались судом. За доводами апелянта, він розірвав шлюб із ОСОБА_4 15.12.1992 року формально, і про вказану обставину ніхто із допитаних судом свідків не знав, оскільки вони завжди були разом, як одна сім`я, що підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами. ОСОБА_1 стверджує, що при розгляді справи судом першої інстанції було порушено його право на надання доказів, та незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про огляд у судовому засіданні доказів про спільне проживання позивача із ОСОБА_4 за період з часу отримання свідоцтва про розлучення, за період в 27 років, а саме фотоальбомів, світлини в яких свідчать про сімейно-шлюбні відносини, курортні книжки, що свідчать про спільне лікування та проживання в лікувальних закладах в одній кімнаті, білетів про спільний переїзд до лікувальних закладів, накладні, чеки, рахунки-фактури про придбання позивачем будівельних та інших матеріалів, при спільному будівництві будинку в с.Загатка. Апелянт вказує, що із наведених ним даних про фактичні обставини його спільного проживання із ОСОБА_4 до часу її смерті, можна зробити висновок про наявність між ними сімейно-шлюбних відносин, притаманних подружжю, при цьому, судом першої інстанції було зроблено неправильний висновок щодо наданих доказів та невірно витлумачено текст ч.1 статті 74 Сімейного кодексу України. За доводами апелянта, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2020 року у справі №750/10650/20 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, має преюдиційне значення у даній справі, і апелянт при розгляді справи №750/10650/20 звертався до суду із повідомленням (а.с.185), в якому вказував, що його син ОСОБА_3 постійно проживав із батьками, в тому числі, і на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вів спільне господарство.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як безпідставну, залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року, залишити без змін.

В судових засіданнях апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представники - адвокат Полубень С.В., адвокат Шолох О.В. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судових засіданнях апеляційного суду, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Усова Ю.О. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як безпідставну, залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року, залишити без змін. В судове засідання апеляційного суду, призначене на 15:00 год. 07.03.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Усова Ю.О. не з`явилась, надавши суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке, із врахуванням розумності строків розгляду даної справи, а також стадії судового розгляду - судові дебати, задоволенню не підлягає.

В судові засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідач ОСОБА_2 надала апеляційному суду заяву (а.с.56-58, том 2), в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. При цьому, відповідач ОСОБА_2 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, а також надані позивачем для огляду судом світлини із фотоальбомів з відображенням спільного відпочинку, святкувань, розрахунково-касові документи (фіскальні чеки, тощо), санаторно-курортні книжки, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.8, том 1), з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1981 року, а 15.12.1992 року шлюб між ними було розірвано (а.с.26, том 1).

Відповідачі по справі є дітьми позивача та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності- фізичної особи, виданого Деснянською районною радою м.Чернігова, ОСОБА_4 26.08.2003 року була зареєстрована, як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець (а.с.94, 95, том 1).

Згідно довідки ОЖБК №3357 від 30.10.2020 року, ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 21.07.2015 року. На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою був зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_1 (а.с.135, том 1).

За життя ОСОБА_4 належало наступне майно: квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 17.07.2006 року; земельна ділянка, площею 0,1740 га, яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 27.12.2011 року; будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.03.2013 року; частина нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_6 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року; автомобіль ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_3 , який зареєстрований з 08.09.2004 року на ім`я ОСОБА_4 .

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №4/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.117-165,том 1), із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернувся син ОСОБА_3 . При цьому, дочка померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернулася із заявою (а.с.119, том 1), з якої вбачається, що на спадщину після смерті матері вона не претендує, та не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , сина померлої.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надали показання, з яких вбачається, що між позивачем та ОСОБА_4 були гарні відносини, вони часто були разом.

Як зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 12.01.2023 року, жоден свідок не зміг підтвердити факту спільного проживання позивача із ОСОБА_4 , саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин та за які саме грошові кошти було придбано спірне майно.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, а також висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі №1-8/99, дійшов висновку, що позивачем не надано суду достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження фактів його спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , їх спільного побуту, існування взаємних прав та обов`язків. При цьому, судом першої інстанції було прийнято до уваги заперечення дітей позивача, які є відповідачами у справі, які просили позов не задовольняти, а також ті обставини, що наявність реєстрації за однією адресою та сумісного проживання в одній квартирі, за відсутності інших доказів у їх сукупності, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки. За наведеної сукупності обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано обставини, які вважаються доведеними, порушено правила змагальності сторін, незаконно відмовлено у наданні частини доказів у справі, також відмовлено у допиті 12 свідків. При цьому, як вважає апелянт, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем вимог заявленого позову суперечить доказам у справі, які вивчались судом. За доводами апелянта, він розірвав шлюб із ОСОБА_4 15.12.1992 року формально, і про вказану обставину ніхто із допитаних судом свідків не знав, оскільки вони завжди були разом, як одна сім`я, що підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами. ОСОБА_1 стверджує, що при розгляді справи судом першої інстанції було порушено його право на надання доказів, та незаконно відмовлено у задоволенні клопотання про огляд у судовому засіданні доказів про спільне проживання позивача із ОСОБА_4 за період з часу отримання свідоцтва про розлучення, за період в 27 років, а саме фотоальбомів, світлини в яких свідчать про сімейно-шлюбні відносини, курортні книжки, що свідчать про спільне лікування та проживання в лікувальних закладах в одній кімнаті, білетів про спільний переїзд до лікувальних закладів, накладні, чеки, рахунки-фактури про придбання позивачем будівельних та інших матеріалів, при спільному будівництві будинку в с.Загатка. Апелянт вказує, що із наведених ним даних про фактичні обставини його спільного проживання із ОСОБА_4 до часу її смерті, можна зробити висновок про наявність між ними сімейно-шлюбних відносин, притаманних подружжю, при цьому, судом першої інстанції було зроблено неправильний висновок щодо наданих доказів та невірно витлумачено текст ч.1 статті 74 Сімейного кодексу України. За доводами апелянта, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2020 року у справі №750/10650/20 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, має преюдиційне значення у даній справі, і апелянт при розгляді справи №750/10650/20 звертався до суду із повідомленням (а.с.185), в якому вказував, що його син ОСОБА_3 постійно проживав із батьками, в тому числі, і на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вів спільне господарство.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Тобто, при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, необхідно виходити з того, що дана норма права поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20, зазначила наступне: … 40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Таким чином, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між позивачем та спадкоємцями померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , щодо визнання права власності за позивачем на частину майна.

В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою він позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1981 року, а 15.12.1992 року їх шлюб було розірвано. Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми позивача та ОСОБА_4 . Позивач вказував, що ОСОБА_4 значиться власником трикімнатної кооперативної квартири за адресою: АДРЕСА_4 (до перейменування - АДРЕСА_5 , і дана квартира надавалась ОСОБА_4 на склад сім`ї: ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 , діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Вказана квартира була отримана в 1989 році, після чого викуплена у 2006 році, і відповідно до ч.3 статті 384 ЦК України, власником квартири стала ОСОБА_4 . За доводами позивача, оскільки він, як приватний підприємець, займався торгівлею меблями, з метою захисту сім`ї від можливих протиправних вимог, вони із ОСОБА_4 вирішили формально розірвати шлюб 15.12.1992 року, проте, до її смерті проживали разом та справи вели спільно, іншого шлюбу не укладали. Позивач вказує, що проживали із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач стверджував, що окрім вищевказаної квартири, на ім`я ОСОБА_4 зареєстровані на праві власності: земельна ділянка, площею 0,1740 га; будинок за адресою АДРЕСА_2 ; приміщення магазину ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_3 . За доводами позивача, ним та ОСОБА_4 було спільно, у період проживання однією сім`єю, придбано автомобіль ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач вказував, що відповідно до ч.1 статті 74 Сімейного кодексу України, все зазначене майно є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4 , і він має право на половину даного майна, як чоловік, що проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю, хоча і не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі. За доводами позивача, всім вказаним майном користувалася та володіла їх сім`я, в тому числі, і відповідачі, заповіту ОСОБА_4 не складала. Позивач зазначає, що відповідно до статей: 1261, 1226 ЦК України, відповідачі, як спадкоємці першої черги мають право на частку (1/2) у спільному сумісному майні, тобто, по 1/4 частці для кожного із відповідачів. ОСОБА_1 стверджує, що доказами його проживання із ОСОБА_4 , після формального розірвання ними шлюбу, є реєстрація постійного проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; відсутність в паспортах записів про розірвання шлюбу; показання свідків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні апеляційного суду було оглянуто та надано відповідну оцінку наданим позивачем для огляду судом світлини із фотоальбомів з відображенням спільного відпочинку, святкувань, розрахунково-касові документи (фіскальні чеки, тощо), санаторно-курортні книжки, які за твердженнями сторони позивача, є доказами наявності факту спільного проживання позивача із ОСОБА_4 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу після його розірвання, і до смерті ОСОБА_4 .

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надали показання, з яких вбачається, що між позивачем та ОСОБА_4 були гарні відносини, вони часто були разом.

Як зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 12.01.2023 року, жоден свідок не зміг підтвердити факту спільного проживання позивача із ОСОБА_4 , саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин та за які саме грошові кошти було придбано спірне майно.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на ті обставини, що суд першої інстанції вислухав показання тільки трьох свідків у справі, необґрунтовано відмовивши у заслуховуванні показань інших дванадцяти свідків, що призвело до невірного вирішення спору по суті.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступного. Виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі, при цьому, згідно ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі №466/3769/16, провадження №61-5296св19, від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц, провадження №61-11607св18, від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц, провадження № 61-44641св18, від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц, провадження №61-42601св18, від 08.12.2021 року у справі №531/295/19, провадження №61-3071 св 21.

В контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року відносно того, що заявлений ОСОБА_1 позов є недоведеним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження фактів його спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , наявності їх спільного побуту, існування між ними взаємних прав та обов`язків. При цьому, судом першої інстанції прийнято до уваги заперечення відносно задоволення вимог заявленого позову з боку дітей позивача, які є відповідачами у даній справі, також суд зазначив, що наявність реєстрації за однією адресою та сумісного проживання в одній квартирі, за відсутності інших доказів у їх сукупності, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки. На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме, спільний відпочинок, спільні світлини зі свят та відпочинку, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_4 склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Реєстрація позивача із ОСОБА_4 за однією адресою, участь позивача у похованні ОСОБА_4 , не є беззаперечними та достатніми доказами того, що вони проживали однією сім`єю на час набуття ОСОБА_4 у власність спірного майна. При цьому, самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. За вищенаведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю із ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу, на час набуття ним спірного автомобіля. За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_4 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

За доводами апелянта, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2020 року у справі №750/10650/20 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, має преюдиційне значення у даній справі, і апелянт при розгляді справи №750/10650/20 звертався до суду із повідомленням (а.с.185), в якому вказував, що його син ОСОБА_3 постійно проживав із батьками, в тому числі, і на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вів спільне господарство.

За доводами апелянта, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2020 року у справі №750/10650/20 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, має преюдиційне значення у даній справі, і апелянт при розгляді справи №750/10650/20 звертався до суду із повідомленням (а.с.185), в якому вказував, що його син ОСОБА_3 постійно проживав із батьками, в тому числі, і на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вів спільне господарство.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами, у розумінні приписів ч.4, ч.5 статті 82 ЦПК України, для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.01.2023 року, виходячи із наступних підстав. Як вбачається із рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2020 року (а.с.129, зворот-131, том 1), судом було задоволено заяву ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавцем - його матір`ю ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_4 . При цьому, ОСОБА_1 у даній справі мав статус заінтересованої особи, і щодо нього жодних фактів, що мають юридичне значення, судом не встановлювалось.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, проте з помилкових мотивів, апеляційний суд вважає, що за даних обставин, наявні підстави для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції від 13.01.2023 року, шляхом викладення її у редакції даної постанови апеляційного суду.

Приймаючи до уваги зазначене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. При цьому, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року, необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року, необхідно залишити без змін.

Оскільки рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2023 року, апеляційним судом змінено, із викладенням його мотивувальної частини в редакції даної постанови апеляційного суду, розподіл судових витрат між сторонами, в порядку приписів статті 141 ЦПК України, а саме, відшкодування апелянту понесених ним судових витрат по справі апеляційним судом не проводиться.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.4 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 січня 2023 року, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 січня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 11.03.2024 року.

Головуючий: Судді: