ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2750/24 Справа № 175/4517/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод власнику та виселення з жилого приміщення, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року (головуючий у суді першої інстанції Озерянська Шаповалова І.С.),

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2020року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклала вимоги про усунення перешкод у володіння, користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 -Спірне домоволодіння шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації; просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення; також просила виселити відповідача із Спірного домоволодіння.

В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що вона є власницею цього майна та відповідач,- який вселився у Спірне домоволодіння не як член сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом,- створив умови що роблять неможливим проживання позивачки з ним в одному домоволодіння, оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття, чинить фізичне та психологічне насильство, погрожує фізичною розправою.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року залишені без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено, судом усунуті перешкоди ОСОБА_1 у користуванні Спірним домоволодінням шляхом виселення ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на час розгляду справи судом не є членом сім`ї власника майна ОСОБА_1 , між сторонами відсутні будь які відносини, вони не ведуть спільне господарство та ОСОБА_4 не утримує дане домоволодіння з чого суд виснував, що останній створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Правові підстави для припинення права відповідача на користування чужим майном належним власнику-позивачці, суд вбачав у положеннях частини другої статті 406 ЦК України, з урахуванням того, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний. Водночас суд першої інстанції як на підставу позову посилався на приписи статті 116 Житлового кодексу України та зробив висновок про те, що наявні правові підстави для виселення відповідача з Спірного домоволодіння без надання йому іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 виклав вимогу про скасування рішення та відмову в позові.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що не відповідають фактичним обставинам висновки суду про те, що відповідач не був членом сім`ї власника з якою у нього є неповнолітній син ОСОБА_5 , котрий проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Та на позивачку, ОСОБА_1 , за рішенням суду покладено обов`язок по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 , оскільки судом підтверджено що син проживає з батьком в Спірному домоволодінні та перебуває на повному його забезпеченні.

Інший довід апеляційної скарги зводився до того, що суд не дав оцінки тим обставинам що ОСОБА_1 посилаючись на статтю 116 ЖК України не надала жодного доказу того, що заявник порушував правила співжиття, чинив фізичне або психологічне насильство щодо власниці чи погрожував фізичною розправою. Також не підтверджено того, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення будь-яких дій щодо позивачки. Та жодним доказом не підтверджені вимоги позивачки про те, що відповідач не бере участі в утриманні будинку і не сплачує за комунальні послуги.

Згідно доводів апеляційної скарги не являється підставою для виселення колишнього члена сім`ї власника факт припинення шлюбу без оцінки законності такого виселення.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника також полягала в тому, що судом не дотримані норми процесуального права, так як спір щодо права власності відповідача на Спірне домоволодіння остаточно не вирішений та судом касаційної інстанції за скаргою відповідача відкрито касаційне провадження, що на думку заявника, являлося підставою для зупинення провадження цій у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила вимоги ОСОБА_2 . Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства, оскільки на порушення правил співжиття з боку відповідача, що робило неможливим спільне проживання, свідчить та обставина що позивачка з сином була вимушена змінити місце проживання і переїхати до орендованого житла, про що надані письмові докази. З приводу проживання сина ОСОБА_6 з відповідачем, заявниця пояснювала, що останній тимчасово знаходиться за межами України з огляду на військовий стан в Україні. Та на думку ОСОБА_1 наявність у сторін спору спільного неповнолітнього сина не є підставою для віднесення відповідача до члена сім`ї власника. Також позивач вважала, що немає правових підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду спору судом касаційної інстанції у справі за участю цих же сторін про визначення майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивачки та її представника адвоката Міронова Віктора Олександровича та пояснення представника відповідача адвоката Іванової Олени Миколаївни, за відсутності відповідача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

11 грудня 2009 року ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами придбала у ОСОБА_7 домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 /копія договору том І а.с.17, 18, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно том І а.с.20, копія технічного паспорту на Спірне домоволодіння том І а.с.21-23/.

За Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 грудня 2009 року, який було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , остання придбала у власність земельну ділянку площею 0,1000га по АДРЕСА_1 /том І а.с.24-25/.

06 жовтня 2012 року між сторонами, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про що було складено відповідний актовий запис № 92, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданим 06 жовтня 2012 року.

Згідно змісту Свідоцтва про народження від 07 червня 2019року Грабаускіс Альфонсас та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 /том І а.с.16, копії рішень том І а.с.73-74, та 77-78/.

Відповідно до Посвідки на постійне місце проживання ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 06 жовтня 2012року та з 25 вересня 2012року його місце проживання зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 /том І а.с.13, копія домової книги том І а.с.29-33/; за змістом довідки Підгородненської міської ради № 1000 від 11 грудня 2020року склад сім`ї ОСОБА_1 чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 /том І а.с.38/.

15 червня 2020 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 92, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /том І а.с.28/.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 102000,00гривень 1/2 ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi» модель А6, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 020,00 грн.; в решті позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково, а саме: визначено особистою приватною власністю ОСОБА_1 - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000га, кадастровий номер :02:013:0193, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 - кошти від реалізації транспортного засобу марки «Mazda» модель 3, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см3; визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 - транспортний засіб марки «Tatra» модель 815, 1989 року випуску, об`єм двигуна 2496 см3; стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір при подачі зустрічної позовної заяви у розмірі 3828,58 грн.; в решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено /том ІІ а.с.45-52/.

26 липня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року залишено без змін /том ІІ а.с.53-59/.

Згідно Договору оренди квартири від 06 серпня 2020року ОСОБА_1 отримала в платне користування квартиру АДРЕСА_2 строком на шість місяців /том І а.с.34-35, 36/.

Матеріали справи містять Витяг з реєстру територіальної громади за змістом якого 07 серпня 2023 року за заявою ОСОБА_1 було знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою будинку АДРЕСА_1 /том ІІ а.с.67/.

Задовольняючи позов суд першої інстанції з огляду на те, що відповідач спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, зробив висновок про те, що право ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України. Та правову підставу для виселення відповідача суд вбачав в положеннях статті 116 Житлового кодексу України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не вірно встановив обставини у справі та неправильно застосував норми матеріального права.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За обставинами у справі, приживання в Спірному домоволодінні відповідача, як чоловіка власниці, є набуттям права користування власністю що пов`язане із сімейними, родинними відносинами на підставі статті 405 ЦК України.

Поняття члена сім`ї міститься в Сімейному кодексі України та Житловому кодексі України, згідно з положеннями яких до членів сім`ї власника належить чоловік власниці. Беззаперечним є та обставина, що позивач та відповідач на час вселення відповідача в спірне житло 25 вересня 2012року зареєстрували шлюб 06 жовтня 2012року, чого позивач не оспорювала в ході судового розгляду, також підтверджувала факт вселення ОСОБА_2 в Спірний будинок саме як її чоловіка.

Зібрані письмові докази вказують на те, що сторони перебували в шлюбі та відповідач вважав домоволодінням АДРЕСА_1 місцем свого постійного проживання.

Підтвердженням проживання в Спірному домоволодінні відповідача на правах членів сім`ї є та обставина що останній перебував у шлюбі із позивачкою, проживав в домоволодінні протягом тривалого часу та брав участь в утриманні цього житла та відсутні відомості про наявність в нього іншого житла.

Заразом право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України зокрема визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема пунктом 4 частини першої визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частинами другою та четвертою статті 406 ЦК України також врегульовано, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення; та сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права судом першої інстанції не надана правова оцінка тому факту що ніщо не вказує на те, що між чоловіком та жінкою було встановлено сервітут та право користування майном дружини у ОСОБА_2 виникло не через те, що сторони уклали шлюб і був інший усний договір щодо порядку користування Спірним домоволодінням.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звертала увагу на необхідність співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

На підставі частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною першою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже вирішальним для розгляду даної справи є з`ясування обставин, якими позивач обґрунтовувала позовні вимоги та на які посилалася як на правову підставу для позову, чи вчиняв відповідач дії які можна розцінити як достатню правову підставу для виселення без надання іншого жилого приміщення.

За змістом наведеного чинного законодавства порушення правил співжиття повинне носити систематичний характер і за умови що такі дії роблять неможливим для інших осіб проживання в одному будинку.

В судовому засіданні ствердження про порушення з боку ОСОБА_2 правил співжиття позивачка ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що відповідач вчиняв щодо неї фізичне та психологічне насильство, і мали місце погрози фізичною розправою, однак наведені обставини не підтверджуються жодним доказом у справі, зокрема позивачкою не підтверджено що мали факти звернення до правоохоронних органів з приводу наведених нею в позовній заяві фактів і в будь-який інший спосіб не підтверджено вчинення домашнього насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Також не являється достатнім доказом щодо систематичного порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 та обставина що згідно наданого Договору оренди позивач винаймала інше жиле приміщення в іншому населеному пункті в м. Дніпро. Ніщо не вказує на те, що у неї існували будь-які перешкоди для проживання в Спірному будинку.

Отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність обставини, виключно якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, щодо систематичного порушення Грабаускісом Альфонсасом правил співжиття, та неможливості через це для ОСОБА_1 проживати з ним в одному домоволодінні.

Також обставини, якими позивач обґрунтовувала свої апеляційні доводи щодо ухилення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг в домоволодінні АДРЕСА_1 не підтверджено жодним чином.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідача слід виселити з домоволодіння АДРЕСА_1 на вимогу власника цього майна, оскільки воно не є абсолютним та може підлягати законним обмеженням такими, які передбачені законом, та позивач яка ініціювала це провадження та визначила предмет і підстави позову не довела обставин з приводу дій ОСОБА_2 щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або щодо систематичного порушення правил співжиття.

З огляду на викладені обставини не свідчить про порушення чинного законодавства та не дає підстави для виселення відповідача посилання позивачки на обставини з приводу створення відповідачем умов що роблять неможливим проживання позивачки з ним в одному домоволодінні - виключно на правові підстави і аргументи без встановлення відповідних фактів щодо цього.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Не розглянувши суті аргументів заявниці про виселення, з урахуванням того, що на вимогу позивачки її позовні вимоги про втрату права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку залишені без розгляду суд першої інстанції вважав встановленими обставини які не підтверджені жодним чином.

Заразом позивач з мотивів правового захисту своїх прав як власник має практичну доступну можливість ставити питання про усунення порушення своїх прав в інший спосіб за іншим позовом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду про задоволення позову здійсненні з не дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та відмови в позові ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з домоволодінням АДРЕСА_1 .

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а розмір судового збору при зверненні з апеляційною скаргою складав 1261,20грн, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за апеляційну інстанцію.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2023 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з домоволодінням АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1261(одна тисяча двісті шістдесят одна),20грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2024року.

Судді: