КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/3456/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Боледзюка Володимира Мирославовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про продовження терміну дії договору найму (оренди) нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про продовження терміну дії договору найму (оренди) нерухомого майна.

Разом з позовною заявою позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_2 просив суд:

1) вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

2) заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії (продавати, передавати в оренду), щодо вказаної квартири повністю;

3) виконання ухвали покласти на позивача.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Чайки Карини Геннадіївни про забезпечення позову.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії пов`язані з продажем чи передачею в оренду квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, адвокат Боледзюк Володимир Мирославович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що предметом спору не є спір про право власності на квартиру - наявність у позивача майнових прав на квартиру, які не визнавались чи оспорювались відповідачем або наявність між сторонами невиконаних зобов`язань за якими вони відповідають належним їм на праві власності майном. Навпаки, предметом спору є спір про наявність у позивача законних і обґрунтованих підстав лише користуватись квартирою.

Вказував, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що зміст забезпечення позову співпадає зі змістом позовних вимог, а ухвала по своїй суті підміняє рішення суду. Вважає, що заходи забезпечення позову фактично надають позивачу правові підстави користуватись квартирою, при тому, що спір як раз стосується з`ясування наявності у позивача такого права. У результаті вжиття судом оскаржуваних заходів забезпечення позову позивачем досягнута мета подання позову - забезпечення підстав для користування квартирою на строк розгляду справи в суді, що може тривати невизначений час.

З огляду на викладене вважає, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з продажем чи передачею в оренду квартири, є необгрунтованим та безпідставним.

09 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення від представника апелянта - адвоката Боледзюка В.М..

В своїх додаткових пояснення зазначав те, що договір оренди (найму) припинено 24.10.2023 року односторонньою відмовою відповідача від Договору з причин систематичного невиконання позивачем умов договору. Тому представник апелянта вважає, що станом на дату подання позову та заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач вже не мав прав на користування квартирою.

Також наголошував на тому, що заявлена позивачем немайнова вимога на продовження строку дії договору очевидно не є співмірною із вартістю квартири та позбавленням відповідача правомочностей власника майна. Тим більше в умовах, що на момент подання такої вимоги договір не міг бути продовжений з причин його припинення.

Вважає, що подана позивачем заява про забезпечення позову жодним чином не спрямована на захист прав та інтересів позивача, а лише на невиправдане обмеження прав і законних інтересів відповідача в частині вільного володіння та розпорядження своїм майном.

05 березня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Чайки К.Г., в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

У відзиву на апеляційну скаргу представник позивача просила поновити строк на подачу відзиву як пропущеного з поважних причин, посилаючись на те, що ухвалу Київського апеляційного суду від 15.02.2024 року було надіслано апеляційним судом на електронну адресу представника позивача 22.02.2024 року, що підтверджується скірншотом (а.с. 6 том 2).

Вказувала, що відповідно до зазначеної ухвали, апеляційним судом було встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу в строк до 22 лютого 2024 року, тобто сім днів з моменту винесення ухвали. Враховуючи те, що представник позивача отримала ухвалу суду апеляційної інстанції лише 22.02.204 року, то строк (сім днів) встановлений судом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, починає спливати з моменту отримання ухвали суду, тобто з 22.02.2024 року. Тому на думку представник позивача кінцевим терміном подачі відзиву на апеляційну скаргу слід вважати 29.02.2024 року.

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику позивача - адвокату Чайці К.Г. для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначила те, що судом першої інстанції було обгрунтовано задоволено заяву про забезпечення позову, оскільки дії відповідача спрямовані на незаконне виселення позивача та його сім`ї до вирішення спору в суді.

Вважає, що відповідач може продати квартиру, укласти договір оренди з іншими особами, що в свою чергу унеможливить виконання рішення суду.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги стосовно того, що вимоги заяви забезпечення позову за своєю суттю співпадає зі змістом позовних вимог, а оскаржувана ухвала фактично підміняє собою рішення суду у справі, представник позивача вказувала на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції забезпечує недопущення порушень прав позивача та виконання відповідачем можливого рішення суду.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказувала також на те, що предметом спору є право позивача мешкати разом з родиною в орендованій ним квартирі, суттєвим є те, що відповідач має намір продавати квартиру, про що він повідомив позивача, накладений арешт не дає змоги це зробити, також не дає змоги передати в оренду квартиру іншим особам, чим захищає права позивача.

Вважає посилання представника апелянта на те, що спір є нематеріальним, в даному випадку немає значення, оскільки відсутність заборони на продаж або передачі в оренди квартири надасть позивачу можливість порушити право позивача на нормальне користування орендованою квартирою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством, він є співмірним із позовними вимогами, з якими позивач звернувся до суду, а також враховуючи, що у разі невжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, матиме місце можливе відчуження майна чи його передача в користування третіх осіб.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Встановлено, що 12.06.2020 року між громадянином російської федерації ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 ..

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження терміну дії договору найму (оренди) нерухомого майна від 12.06.2020 року, в якому просив визнати термін дії договору найму (оренди) нерухомого майна від 12.06.2020 року продовжений до 12.06.2024 року (включно).

Разом з позовною заявою представник позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 . Заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії (продавати, передавати в оренду), щодо вказаної квартири повністю. Також просила виконання ухвали покласти на позивача.

Заява обгрунтована тим, що відповідач своїми діями намагається створити штучні (фіктивні) умови для розірвання Договору найму (оренди) нерухомого майна від 12.06.2020 року, посилаючись на нібито недотримання умов вище зазначеного Договору позивачем, оскільки власник нерухомого майна ОСОБА_1 (враховуючи, що відповідач має громадянство російської федерації), усвідомлюючи ситуацію сьогодення та загрозу накладення санкцій, має намір продати вказане нерухоме майно, котре наразі орендує позивач, втілюється до будь-яких незаконних дій, щодо виселення позивача без будь-яких законних підстав із орендованої квартири.

Вказувала, що наймодавець, порушуючи умови договору найму (оренди) нерухомого майна від 12 червня 2020 року, з метою продажу орендованої квартири, намагається незаконно виселити наймача з орендованої квартири.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 має на меті продати орендовану квартиру, тим самим порушити право наймача на користування (проживання) орендованою квартирою. Також ОСОБА_1 при продажі орендованої квартири може не повідомити потенційного покупця про те, що ця квартира перебуває в оренді, що порушить право нового власника на вільне користування придбаним житловим приміщенням.

Судом встановлено, що між сторонами цієї справи існує спір щодо права оренди нерухомого майна (квартири).

Пред`явлені позивачем вимоги про продовження терміну дії договору найму (оренди) нерухомого майна є вимогою немайнового харктеру.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру, у разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний ним спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Такий захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на уваги суду апеляційної інстанції, а заява представника ОСОБА_2 - адвоката Чайки Карини Геннадіївни про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, і не дотримався положень ст. 150 ЦПК України при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Боледзюка Володимира Мирославовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Чайки Карини Геннадіївни про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «14» березня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник