КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/907/22 Головуючий у 1 інстанції: Тиха О.О.
провадження №22-ц/824/3077/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги обґрунтовував тим, що судовим наказом від 21.02.2022 року, виданим Оболонським районним судом м. Києва, з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від 19.01.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Вказував, що 20.07.2022 року Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового наказу.

Зазначав, що копію вказаного судового наказу він не отримував, а про існування виконавчого провадження дізнався лише після накладення арешту на його рахунки.

Зазначив, що зі стягувачем після розірвання шлюбу вони проживали разом до кінця 2019 року. Від 2021 року син проживав з ним, оскільки ОСОБА_2 перебувала за кордоном. У жовтні 2021 року ним був наданий дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері строком до 31.12.2021 року. Повернувшись в Україну, колишня дружина у січні 2022 року звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею та із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину. Таким чином, від січня 2022 року між ним та ОСОБА_2 існує спір про місце проживання сина ОСОБА_3 , що унеможливлює стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини до вирішення питання щодо місця проживання дитини Броварським міськрайонним судом Київської області.

Отже, на думку заявника, при зверненні до суду, у ОСОБА_2 було відсутнє право на подачу заяви про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину, у зв`язку з чим просив визнати судовий наказ від 21.02.2022 року, виданий Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким вимоги задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Оболонського суду м. Києва знаходиться справа №756/791/23 за його позовом до стягувача ОСОБА_2 про виключення відомостей ОСОБА_1 , як батька, з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства, і ухвала на проведення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи на оспорювання батьківства.

Це результат діяльності стягувача, котра неодноразово казала, що дитина насправді не заявника та він не є її справжнім батьком, а також, вивізши ОСОБА_3 за кордон, заявила, що дитину ОСОБА_1 більше не побачить, участі в її вихованні більше приймати не буде, оскільки не є її справжнім батьком. В заяві про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 написала, що вихованням та забезпеченням ОСОБА_3 від жовтня 2021 року займається її новий чоловік, при цьому додала довідку про доходи свого нового чоловіка, дохід якого складає 75 000 єгипетських фунтів, що еквівалентно 136 400 грн на місяць.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що наявність в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, з урахуванням того, що ОСОБА_1 зустрічна вимога щодо визначення місця проживання сина разом з ним не заявлялась, жодним чином не впливає на обов`язок останнього утримувати сина та не є підставою у розумінні діючого цивільного процесуального законодавства для визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2022 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи від 19.01.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Суд, відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

За ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Норма ч.2 ст. 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Відповідно до змісту вказаної вище норми ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11 та у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №61-1592св17.Судом встановлено те, що в якості підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник зазначає те, що у ОСОБА_2 були відсутні правові підстави для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, оскільки між ними існує спір щодо місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що унеможливлює стягнення аліментів.

Таким чином, підстави, на які посилається заявник, є матеріально-правовими.

Відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 pоку) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі змістом ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-111 на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з приписами ч.1, 2 ст.161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, зокрема з вимогою про стягнення аліментів, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

При цьому, згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Судом встановлено, що 19.01.2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину.

При зверненні з вказаною заявою ОСОБА_2 було надано довідки про реєстрацію місця проживання НОМЕР_3 та 77376105 від 13.01.2022 року, з яких вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом із стягувачем у квартирі АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності останній, що підтверджується договором дарування квартири від 27.02.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Вищезазначені факти підтверджуються інформацією, отриманою судом в порядку ч.5 ст.165 ЦПК України та ст.16 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема: довідками про реєстрацію місця проживання особи НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА.

У той же час, з Довідки Зазимської сільської ради Броварського району Київської області №292/02-24 від 26.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 , що останнім не заперечується.

З урахуванням вказаних даних, принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, з метою задоволення найкращих інтересів дитини, Оболонським районним судом м. Києва було видано судовий наказ від 21.02.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд вірно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 про те, що у 2021 році вихованням та забезпеченням сина займався він, оскільки ОСОБА_2 проживала окремо від сина, з огляду на те, що судовим наказом вирішено питання щодо стягнення аліментів від 19.01.2022 року, тобто, за період, коли неповнолітня дитина проживала разом зі стягувачем, що теж не заперечується заявником ОСОБА_1 .

Так, з характеристики №01-20/09 від 17.01.2022 року, виданої Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей» №157 Оболонського району м. Києва, вбачається, що від вересня 2021 року до січня 2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався у 5 класі вищевказаного навчального закладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , тобто у районі, де зареєстрована дитина та його мати, та активну участь у житті дитини брала саме мати - ОСОБА_2 , яка у вказаний період часу відвідувала батьківські зустрічі.

Крім того, на думку суду, наявність в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, з урахуванням того, що ОСОБА_1 зустрічна вимога щодо визначення місця проживання сина разом з ним не заявлялась, жодним чином не впливає на обов`язок останнього утримувати сина та не є підставою у розумінні діючого цивільного процесуального законодавства для визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищенаведене та приймаючи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: