Справа №752/3966/23
Провадження №2/752/1032/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Головченко А.В. в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що відповідач є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони в шлюбі не перебувають, разом не проживають. Дитина від народження проживала разом з матір`ю в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачці.

08.03.2022 позивач з дитиною виїхали за кордон до Іспанії, де отримали тимчасовий прихисток. Позивач повністю утримує дитину за рахунок доходу, який вона отримує в ТОВ «Лореаль Україна», де працює менеджером. З жовтня 2022 року дитина відвідує приватний навчальний заклад.

Матір має усі можливості для забезпечення якнайкращих інтересів дитини, яка перебуває в безпечних умовах та силами матері отримала середовище для здорового психічного зростання та розвитку.

Єдине, що пов`язує позивача з відповідачем, це - дитина, оскільки він як батько має надавати свою згоду в усіх питаннях, що стосуються дитини.

Визначення місця проживання дитини з матір`ю дасть позивачці можливість вільного пересування в інтересах дитини та можливість без обмежень обирати навчальні заклади, вирішувати питання, пов`язані зі здоров`ям та лікуванням дитини, які потребують згоди обох батьків.

Позивач має складнощі у комунікації з відповідачем, як з батьком дитини, що є перешкодою для отримання дитиною якнайкращих умов для розвитку, оздоровлення, безпеки, розширення світогляду.

Просила суд:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

01.03.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі і здійснення її розгляду в порядку загального позовного провадження.

15.05.2023 судом постановлено ухвалу про відмову в прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову з первісним позовом.

18.10.2023 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - це його єдина донька. Незважаючи на те, що вони не проживали з позивачкою разом, він був присутній на пологах, брав участь у житті доньки з перших днів її життя, між ними встановився міцний емоційний зв`язок, оскільки вони багато часу проводили разом. Після виїзду дитини за кордон його спілкування з донькою звелось до коротких розмов за допомогою месенджерів та відео зв`язку. Його просто поставили перед фактом про перетин дитиною кордону, після чого він допомагав дитині та її матері через своїх друзів у Румунії. В житті дитини мають бути присутні обоє батьків.

Представник позивача адвокат Багдасарова Г.М. підтримала заявлений позов.

Представник відповідача адвокат Красюк Н.І. заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи до суду не з`явились.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться у її власності.

Також у власності позивачки знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 працює в ТОВ «Лореаль Україна» з 20.06.2011 по теперішній час на посаді менеджера з організації консультативних послуг з питань медицини, за період з лютого 2021 року по жовтень 2022 року отримала дохід в сумі 2191777,45 грн., за період з листопада 2022 року по січень 2023 року - в сумі 566296,78 грн., з січня 2023 року по грудень 2023 року - в сумі 1750613,23 грн.

Згідно даних виписки з амбулаторної карти позивачки вона анамнестично не має захворювань.

Згідно даних виписки з амбулаторної карти дитини вона росте та розвивається відповідно віку.

ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають в орендованій квартирі (2 спальні кімнати, гостинна кімната та кухня), починаючи з 14 жовтня, за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали тимчасовий прихисток для переміщених осіб в Королівстві Іспанія.

Згідно з договором про надання освітніх послуг, укладеним в жовтні 2022 року, ОСОБА_3 отримує освітні послуги для своєї доньки ОСОБА_8 за методикою ОСОБА_9 з 02.11.2022 по 31.12.2022.

Згідно з довідкою про оренду житла ОСОБА_3 орендує житло в АДРЕСА_5 , до червня 2025 року.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.07.2023 №103/5172/41/3 неможливо об`єктивно дослідити питання визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини в Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю, розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну або після припинення воєнного стану в Україні.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Також суд враховує вимоги частини шостої статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).

Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

При вирішенні цього спору суд враховує обставини життя батька, матері, самої неповнолітньої дитини, яка мешкає разом з матір`ю в Королівстві Іспанія, де створено належні умови для проживання дитини, наявність стабільного доходу та постійного місця роботи у матері дитини, відсутність відомостей про негативну поведінку батьків щодо дитини, проживання та вважає, що матір здатна забезпечити належні умови проживання та виховання дитини, право дитини на здоров`я.

Проте суд при вирішенні цього спору має враховувати в першу чергу інтереси самої дитини і діяти так, щоб забезпечити її найкращі інтереси з урахуванням при оцінці віку дитини, її поглядів, індивідуальність, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпеку дитини, вразливе положення тощо, право дитини на здоров`я.

При цьому суд враховує дані відеозапису, наданого позивачкою, з якого встановлено, що дитина доглянута, забезпечена належними умовами для проживання, які відповідають санітарно-гігієнічним нормам, у дитини є місце для відпочинку та ігор, необхідний одяг. На відео дитина без ознак хввороби, активна, спілкується з матір`ю.

При цьому суд вважає неповним висновок органу опіки та піклування, який не надав конкретного висновку щодо вирішення цього спору, посилаючись на перебування дитини за межами України та воєнний в стан в країні, а тому не враховує його, оскільки сама по собі обставина проживання дитини за кордоном не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця проживання дитини.

Крім того, суд зауважує, що відповідач не надав достатніх належних та допустимих доказів щодо неможливості визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з матір`ю в Королівстві Іспанія.

Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю в Королівстві Іспанія, малолітній вік, соціальні зв`язки суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову.

При цьому визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє позивача батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків, спір між якими вирішено судом.

Враховуючи викладене, беручи до уваги малолітній вік, а також те, що дитина тривалий час проживає з позивачем у безпечних та звичних для неї умовах, ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, проживання батька окремо, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 разом з матір`ю.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141-142, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 26.02.2024.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_2 .

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження: м. Київ, б-р Котляревського Івана, б. 1/1; .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження: м. Київ, Харківське шосе, буд. 4-А, .

Суддя Ж. І. Кордюкова