Провадження № 2/686/1805/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі Дмітрієвій Д.В. за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бацей Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання незаконною відмови в обслуговуванні, стягнення моральної шкоди, -

встановив:

10 листопада 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання незаконною відмови в обслуговуванні, зобов`язання розблокувати банківські рахунки та картки, а також стягнення коштів та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та на його ім`я відкрито 2 рахунки: у гривнях та у доларах США.

У серпні 2022 року при спробі позивача провести транзакцію коштів на своїх рахунках, останньому було відмовлено у її проведенні та заблоковано картки.

На звернення ОСОБА_2 до відділення ПриватБанку працівники не змогли пояснити йому причин заблокування рахунків.

Після написання позивачем заяв на закриття рахунків, останньому перераховано залишок коштів з рахунку у гривнях, проте залишок коштів з рахунку у доларах США повернуто не було.

На відповідне звернення банком позивачу повідомлено, що правовою підставою для припинення обслуговування є п. 2.1.4.2.3 Умов і правил надання банківських послуг.

Разом з тим, позивач стверджує, що відповідачем призупинено обслуговування банківської картки без пояснення причин призупинення обслуговування, без можливості отримати детальну відповідь на запит від представників банку. Внаслідок неможливості скористатися своєю карткою, на якій знаходились грошові кошти, ОСОБА_2 був позбавлений можливості нормального існування, змушений був витрачати додатковий час і зусилля для з`ясування причин блокування рахунку. Блокуванням карти відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, що полягає моральних стражданнях, які виявилися у постійних переживаннях та хвилюваннях, відчутті дискомфорту, адже останній постійно був вимушений докладати додаткових зусиль для вияснення питання з працівниками банку. Все це призвело до зміни усталеного способу життя, негативних життєвих емоцій. Моральну шкоду позивач оцінює у 5000 гривень та просить стягнути таку з відповідача на його користь, а також визнати незаконною відмову відповідача в обслуговуванні та зобов`язати останнього розблокувати банківські рахунки та картки позивача.

Ухвалою суду від 16.11.2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання в загальному провадженні.

27.02.2023 року від відповідача по справі до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача заперечив повністю проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що заблокування рахунків позивача відбулось з належної правової підстави, а тому порушення прав споживача не мало місця в даному випадку.

13.04.2023 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.06.2023 року клопотання представника відповідача, підтримане представником позивача про закриття провадження в частині вимог щодо розблокування рахунку та повернення коштів за відсутністю предмета спору задоволено, провадження в цій частині закрито, продовжено розгляд справи стосовно визнання незаконним та припинення обслуговування рахунку та відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги в частині визнання незаконними дій банку та стягнення моральної шкоди підтримала повністю, просила позов в цій частині задоволити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила в повній мірі, просила у позові відмовити.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом об`єктивно встановлено, що позивач ОСОБА_2 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та має у вказаній фінансовій установі два банківських рахунки, відкритих на його ім`я: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . Зазначене підтверджується виписками АТ КБ «Приватбанк» по вказаних рахунках за період з 01.01.2022 року по 28.10.2022 року.

Як вбачається із листа АТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2022 року № 20.1.0.0.0/7-220929/14711, надісланого на адресу позивача, банк припинив обслуговування платіжної картки ОСОБА_2 .

Як зазначено у вказаному листі, правовою підставою для припинення обслуговування став п. 2.1.4.2.3 Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.4.2.3 Умов у випадках порушення клієнтом вимог чинного законодавства України та/або умов Договору та/або у разі виникнення несанкціонованого овердрафту банк має право зупинити здійснення розрахунків за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у встановленій банком частині у разі невиконання клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим Договором. Для отримання коштів потрібно звертатись в правоохоронні органи.

Разом з тим, специфіковану причину блокування рахунку позивача, що стала підставою для застосування п. 2.1.4.2.3 Умов у даному випадку відповідачем зазначено не було.

Грошові кошти з банківського рахунку НОМЕР_1 було перераховано позивачем у інші фінансові установи, що підтверджується випискою по особовому рахунку АБ «Укргазбанк» від 09.08.2022 року та випискою по рахунку АТ «Укрсиббанк» за період з 01.09.2022 року по 03.11.2022 року.

Водночас, за твердженням представника відповідача, що не заперечується представником позивача, рахунок позивача було розблоковано 16.03.2023 року, що перешкоджало у доступі позивача до грошових коштів, що зберігались на даному рахунку протягом часу, що рахунок залишався заблокованим.

Відповідно до ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк як суб`єкт публічної діяльності здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які розміщуються на офіційному сайті у мережі інтернет і є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування.

Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Нормативно-правовим актом Національного банку України, що регулює правовідносини, які виникають при відкритті банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, є Інструкція про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затверджена Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 162.

Відповідно до п. 123 вказаної Інструкції надавач платіжних послуг має право відмовитися від договору банківського рахунку/договору платіжного рахунку та закрити поточний/платіжний рахунок користувача, якщо:

1) немає операцій за рахунком користувача протягом трьох років підряд та залишку грошових коштів на поточному/платіжному рахунку;

2) є підстави, передбачені законодавством з питань фінансового моніторингу. Залишок коштів з поточного/платіжного рахунку користувача повертається користувачу в порядку, визначеному нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу.

Обґрунтовуючи припинення обслуговування платіжної картки позивача, Банк посилається на п. 2.1.4.2.3 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якого у випадках порушення Клієнтом вимог чинного законодавства України та/ або умов даного Договору та/або у разі виникнення несанкціонованого овердрафту Банк має право зупинити здійснення розрахунків за Карткою (заблокувати Картку) та/або визнати Картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у встановленій Банком частині у разі невиконання Клієнтом своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим Договором

При цьому, правомірність блокування карткового рахунку є можливою лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", а також за умови дотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування картки.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 30 січня 2019 року по справі №235/5583/16.

У даному випадку, судом об`єктивно встановлено, що станом на момент блокування рахунку позивача, а саме станом на серпень 2022 року жодних кримінальних чи адміністративних проваджень з приводу підстав та порядку здійснення ОСОБА_2 фінансових операцій правоохоронними органами не порушувалось, ухвал та постанов про арешт коштів судом чи виконавчою службою не приймалося, а тому підстави для застосування положень Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" відсутні.

Водночас, посилання відповідача на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2023 року по справі № 761/28393/22 про тимчасовий доступ до речей та документів в рамках досудового розслідування кримінального провадження суд не бере до уваги, оскільки вказана ухвала винесена судом п`ять місяців після блокування рахунку позивача, а із тексту даної ухвали судом неможливо встановити відношення позивача до кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, яке перебувало на досудовому розслідуванні, а отже твердження відповідача про порушення позивачем чинного законодавства України шляхом причетності до розкрадання державного майна є передчасним в даному випадку та не може слугувати достатньою правовою підставою для блокування рахунку позивача та обмеження його прав розпоряджатися грошовими коштами, що містяться на вказаному рахунку.

Разом з тим, на погляд Верховного Суду, від банку вимагається обов`язкове обґрунтування відмови в обслуговуванні рахунків клієнта. Так, Верховний Суд у своїх постановах від 29.04.2020 року у справі № 910/3245/19 і від 10.12.2020 року у справі № 910/507/20 акцентує увагу на тому, що банк не наділений необмеженим правом на відмову від обслуговування клієнта навіть на підставі присвоєння клієнту неприйнятно високого ризику.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час проведення судового розгляду даної справи, відповідачем не надано суду достатнього масиву доказів на підтвердження правомірності своїх дій по блокуванню рахунків позивача та обмеження його в користуванні належними йому грошовими коштами. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у суді, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду, відступивши від раніше оприлюдненої позиції, у постанові від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц, посилаючись на положення ст.16, 23 ЦК та виходячи зі змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, зазначила, що така компенсація повинна відбуватись у будь-якому випадку спричинення шкоди, оскільки право на відшкодування виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц, вказала про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

В даному випадку, суд звертає увагу на той факт, що мала місце відмова від обслуговування клієнта банком без необхідних пояснень, що є неправомірною поведінкою, яка заподіяла позивачу моральну шкоду, що полягає моральних стражданнях, які виявилися у постійних переживаннях та хвилюваннях, відчутті дискомфорту, адже останній постійно був вимушений докладати додаткових зусиль для вияснення питання з працівниками банку. Все це призвело до зміни усталеного способу життя та отримання негативних життєвих емоцій.

Враховуючи викладене та керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 у розмірі 5000 гривень буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку відповідача, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану позивача.

Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

Як вбачається із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2022 року між адвокатом Адамчук Л.В. та Кузнецовим Д.С. укладено Договір про надання правової допомоги. Відповідно до п. 3.1 Договору за правову допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 15000 грн.

Вказана сума була передана позивачем адвокату Адамчук Л.В., що підтверджується актом наданих послуг до Договору від 01.11.2022 року із детальним переліком виконаних робіт, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12 від 20.12.2022 року на суму 15000 грн. та розрахунком витрат за надання правової допомоги ОСОБА_2 .

Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 15000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір у розмірі 1984,80 грн. слід стягнути з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь держави.

Отже, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 77-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 386, 611, 1066, 1068, 1074, 1167 ЦК України, Законом України « Про банки та банківську діяльність», суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання незаконною відмови в обслуговуванні, стягнення моральної шкоди задовольнити.

Визнати незаконним припинення обслуговування рахунку НОМЕР_2 за договором SAMDNWFC0 від 19.06.2019 року та картки НОМЕР_3 , відкритих на імя ОСОБА_3 на дату припинення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 моральну шкоду у розмірі 5000 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь держави судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.03.2024 року.

Суддя С. Стефанишин