Справа № 509/3455/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача, адвоката Пятигорець В.І.,

представника відповідача, адвоката Досковського В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про поділ сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, в якій просив визнати житловий будинок, загальною площею 690,1 кв. м, житловою площею 149,3 кв. м, № 1-3 огорожу на земельній ділянці, кадастровий номер :02:008:1267, реєстраційний номер: 37 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,175 га за адресою: АДРЕСА_1 сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; здійснити поділ житлового будинку як сумісну власність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони під час шлюбу за сумісні кошти почали будувати і побудували спірний житловий будинок, у зв`язку з відсутністю коштів довгий час не могли його ввести в експлуатацію, незважаючи на розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжував користуватися будинком і сплачувати за нього комунальні послуги, в травні 2019 р. йому стало відомо, що ОСОБА_2 в тайні від нього у грудні 2014 р. ввела будинок в експлуатацію, зареєструвала право власності на нього та намагається його продати. На підставі ст. 60 СК України будинок є спільною власністю сторін.

Ухвалою суду від 19.09.2019 р. відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.09.2019 р. задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на належний ОСОБА_2 житловий будинок житловий будинок, загальною площею 690,1 кв. м, житловою площею 149,3 кв. м, № 1-3 огорожу, на земельній ділянці, кадастровий номер :02:008:1267, реєстраційний номер: 37 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,175 га за адресою: АДРЕСА_1 .

28.10.2019 р. ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, з огляду на те, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2009 р. у справі №2-4678/09 за позовом ОСОБА_1 . Звертаючись до суду з вимогою про розірвання шлюбу у 2008 році ОСОБА_1 у своєму позові констатував припинення шлюбних відносин між нами, у позові ОСОБА_1 зазначив спільне майно подружжя, яке існувало станом на момент звернення до суду з позовом, про спірний житловий будинок не знадував. Рішенням про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, встановлена відсутність майнової суперечки; державна реєстрація її права власності на спірний житловий будинок була здійснена 18.12.2014 р.; надані позивачем квитанції та накладні про придбання певних будівельних матеріалів та обладнання не підтверджують факту їх використання при будівництві спірного житлового будинку, під час шлюбу сторонами було збудоване інше нерухоме майно: дачні будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , кількість придбаних на підставі наданих позивачем доказів будівельних матеріалів не відповідає обсягам будівництва спірного будинку. Технічний паспорт, на який позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, не може бути доказом завершення будівництва спірного будинку у 2008 році, допустимим доказом часу фактичного завершення будівельних робіт є декларація про готовність об`єкту до експлуатації.

Крім того, ОСОБА_2 28.10.2019 р. звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нею право особистої приватної власності на дачний будинок АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 виділити у власність: дачний будинок АДРЕСА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що у 2006 році сторони під час перебування у шлюбі придбали два ідентичних за своїми технічними характеристиками дачних будинки - АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , один з яких був оформлений на ім`я ОСОБА_2 , а інший на ім`я ОСОБА_1 , будинки є об`єктами спільної сумісної власності сторін, єдиним доцільним способом їх поділу є виділення кожного з них у власність тому співвласнику, на ім`я якого вони оформлені.

16 грудня 2019 р. позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій доповнив первісний позов новими вимогами та з підстав, зазначених у первісному позові просив суд: визнати житловий будинок, земельну ділянку площею 0,1169 га, кадастровий номер :02:008:1592 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку площею 0,0581 га, кадастровий номер:02:008:1591 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 - сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; здійснити поділ зазначеного майна як сумісної власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 було зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішення суду у цивільній справі №522/439/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2021 року по справі №522/439/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю було відмовлено.

23 лютого 2023 року на адресу суд від представника відповідачки, адвоката Досковського В.Г. надійшло клопотання про поновлення провадження по справі, оскільки рішення по цивільній справі № 522/439/20 набрало законної сили 01.12.2022 року.

Ухвалою суду від 24.02.2023 р. провадження у справі було відновлено, призначено підготовче судове засідання.

19.05.2023 р. представник відповідачки адвокат Досковський В.Г. звернувся до суду з заявою про поверення зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у зв`язку з тим, що після його подання судом не вирішувалось питання про прийняття його до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , ухвала про об`єднання позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в одне провадження не приймалась. Після зупинення провадження у справі ОСОБА_2 звернулась з окремим аналогічним позовом до Овідіопольського районного суду Одеської області внаслідок чого ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.06.2021 р. було відкрито провадження по справі №509/3103/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, розгляд справи триває наразі.

Ухвалою суду від 03.07.2023 р. зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було повернуто позивачці.

08.05.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, в якій зазначив про відмову від позовних вимог про визнання спільною власністю сторін та поділ земельних ділянок площею 0, 1169 га, кадастровий номер :02:008:1592 та площею 0,0581 га, кадастровий номер:02:008:1591 за адресою: АДРЕСА_1 ; остаточно просив визнати житловий будинок, загальною площею 690,1 кв. м, житловою площею 149,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості житлового будинку в сумі 1 491 845 грн. Зазначив що збудований під час шлюбу будинок, незважаючи на його введення в експлуатацію після розірвання шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

17.07.2023 р. ОСОБА_2 було подано відзив на позов, в якому вона заперечувала проти задоволення позову по суті, а також вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2009 р. у справі №2-4678/09, державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок була здійснена 18.12.2014 р., а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 04.07.2019 р., про порушення своїх прав ОСОБА_1 мав дізнатись щонайменше з дати державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 , тобто з 18.12.2014 р.

В судове засідання позивач не з`явився, повідомлявся належним чином через свого представника. Представник ОСОБА_1 адвокат Пятигорець В.І. приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином через свого представника. Представник ОСОБА_2 адвокат Досковський В.Г. брав участь у засіданні в залі суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі рішення Таїровської селищної ради народних депутатів від 25.10.2000 р. № 13/15-ХХІІІ ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку, площею 0,175 га за адресою: АДРЕСА_1 . про що було видано державний акт серії І-ОД № 046563 від 13.02.2001 р.

28.02.2003 р. сторони у Відділі РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 138.

07.11.2008 р. ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

23.03.2009 р. Приморський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення у справі №2-4678/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що у судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив суду, що з відповідачкою подружніх та сімейних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім`я розпалась, майнової суперечки немає.

Розірвання шлюбу між сторонами зареєстроване 07.04.2009 р. другим Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис 79.

18.12.2014 р. реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 690,1 кв. м, житловою площею 149,3 кв. м.

На підставі зазначеного свідоцтва 18.12.2014 р. державним реєстратором Реєcтраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області Марущак Ю.В. була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на зазначений будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 31193885.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.

На підставі ст. 39 Закону України «Про містобудівну діяльність», п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. № 461, доказом прийняття об`єкту в експлуатацію є декларація про готовність об`єкта до експлуатації.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Між тим, відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 р. у справі № 910/2939/19З висловив правову позицію, відповідно до якої зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

В разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 р. у справі № 722/1882/16-ц наголосив на тому, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів, є неправильно обраним способом захисту.

У постанові ВС від 15.04.2020 в справі №307/3957/14-ц вказано, що «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 4.12.2013 №6-130цс13).

Виходячи з того, що позивачем не було надано в розпорядження суду дозвільну документацію та проекту на будівництво будинку, а відповідачка стверджувала що такої документації не було, суд вважає що до моменту реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірний будинок він вважався об`єктом самочинного будівництва, а отже будь-яких прав на нього у ОСОБА_1 в будь-якому випадку виникнути не могло.

Крім того, позивачем за допомогою належних доказів не доведено факт завершення будівництва будинку під час шлюбу з відповідачкою. Надані суду копії видаткових накладних, квитанцій на придбання будівельних матеріалів суд до уваги не приймає з огляду на те, що з наданих документів не можливо зробити висновок про використання цих матеріалів для будівництва спірного будинку та тим більше про завершення його будівництва. Суд також враховує той факт, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 під час шлюбу придбавали інше нерухоме майно в ж/м «Совіньйон», для будівництва якого могли бути використані відповідні матеріали.

Також суд зазначає, що позивачем в обґрунтування вимог про стягнення з відповідачки грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості спірного будинку не надано суду належних доказів неможливості поділу об`єкту в натурі та його дійсної ринкової вартості.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд також погоджується з доводами відповідачки щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як зазначено в ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

На підставі ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. п. 3, 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одними з загальних засад державної реєстрації прав є публічність державної реєстрації прав, відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Як було встановлено судом шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2009 р. у справі №2-4678/09, державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок була здійснена 18.12.2014 р. ОСОБА_1 про порушення своїх прав він мав дізнатись щонайменше з дати державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 - з 18.12.2014 р. Проте з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 04.07.2019 р. тобто зі спливом строку позовної давності. В судовому засіданні будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності представник позивача не зазначив.

Між тим, з огляду на те, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, для відмови в позові з підстав пропуску позовної давності у суду підстав не має.

Керуючись ст.ст.12, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2019 року скасувати.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 11.03.2024 року.

Суддя А.І.Бочаров