_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/206/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Коваленко О.Б.,

За участю - секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 01 листопада 2022 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини, в якому просить суд встановити місце проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2010 року, який розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30 липня 2020 року, яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 22.03.2021 року по справі №522/21706/19. За час перебування у шлюбі, вони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як стверджує позивач, він та відповідачка припинили спільне проживання з серпня 2019 року, за наслідком чого дитина залишилась проживати спільно з матір`ю. Позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_2 була наявна домовленість щодо графіку його спілкування з сином, однак без домовленостей щодо графіку зустрічей на світкові дні, день народження та період канікул дитини. Він - ОСОБА_1 несе необхідні витрати по утриманню дитини. Однак, починаючи з часу веденого в Україні воєнного стану, 24 лютого 2022 року, як стверджує позивач, з боку відповідачки вчиняються усілякі перешкоди у побаченні дитини з батьком, за наслідком чого він - ОСОБА_1 позбавлений можливості зустрічатись з сином, спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні. Вважаючи, що спільна дитина сторін по справі прихильна до батька, любить його, звикла проводити регулярно спільний час, а він - ОСОБА_1 має можливість створити найкращі умови для проживання сина, позивач звернувся до суду з даним позовом про встановлення місця проживання дитини разом з ним.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Коваленко О.Б.

Разом з позовом позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, яку на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, також передано головуючому судді Коваленко О.Б.

За наслідком розгляду вказаної заяви, 03 листопада 2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

ОСОБА_1 будучи незгодним з ухвалою суду від 03 листопада 2022 року звернувся з відповідною апеляційною скаргою, за наслідком розгляду якої, 14.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року скасовано та прийнято у справі нову постанову. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12:00 години до 18:00 години, з правом перебування дитини за місцем проживання батька за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 відмовлено.

12 квітня 2023 року до суду надійшов від відповідачки ОСОБА_2 відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав його необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву, відповідачка вказує, що викладені позивачем в обґрунтування позову доводи є необґрунтованими жодним належним доказом, а надані квитанції на підтвердження сплати ОСОБА_1 коштів за навчання сина у школі за 12 місяців, за період три з половиною роки, є прямим обов`язком батька та не може слугувати фактором для визначення місця проживання дитини разом з ним. ОСОБА_2 стверджує, що навпаки, починаючи з лютого 2022 року ОСОБА_1 особисто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, припинив будь-яке відвідування сина, участі у його розвитку та вихованні не приймає, матеріальної допомоги з утримання дитини не надає.

Тієї ж дати, 12 квітня 2023 року ОСОБА_2 надано до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , за участі третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини, в якому ОСОБА_2 просить суд встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

В обґрунтування зустрічного позову, ОСОБА_2 посилається на те, що з травня 2019 року вона та ОСОБА_1 повністю припинили сімейні стосунки та ведення спільного бюджету. Крім іншого, після погроз батька чоловіка у серпні 2019 року, вона була вимушена забрати сина та виїхати до своїх батьків, оскільки чоловік змінив замки, не надавши можливості їй зібрати особисті речі, гроші та коштовності. ОСОБА_2 стверджує, що після розлучення з ОСОБА_1 , будь-якої письмової угоди про порядок та способи виховання дитини, місце її проживання, між ними не укладалось та не були предметом розгляду будь-якого спору, у тому числі судового, до теперішнього часу. Навпаки, ОСОБА_1 надав їй усну згоду на проживання їх неповнолітнього сина з нею.

ОСОБА_2 стверджує, що спільний син сторін по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2019 року по сьогоднішній день мешкає разом з нею, у будинку, належному її батькові - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Садівничого товариства «Приморське» від 12 липня 2022 року за вих. №01 та документами відносно будинку.

Позивачка за зустрічним позовом вказує, що дитина забезпечена усім необхідним, перебуває на її утриманні, є життєрадісною, цілком здоровою, навчається в найкращих школах, займається спортом, відвідує спортивні секції, тренування зі спорту, є всесторонньо розвинутою і дуже допитливою дитиною, постійно подорожує, розширює кругозір та виховується на культурних цінностях, що в свою чергу матеріально забезпечується за її та її батьків кошти.

ОСОБА_2 у зустрічному позову визнано, що ОСОБА_1 починаючи з моменту припинення з нею шлюбних відносин у 2019 році намагався періодично відвідувати сина та у вихідні дні проводив з ним спільний час, однак іноді на важливі для дитини дні, як її день народження, новий рік, батько міг забути приїхати та привітати її.

Починаючи з лютого 2022 року, ОСОБА_1 фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, припинив будь-яке відвідування сина, участі в розвитку і вихованні дитини не приймає, крім погроз про вивіз її за межі України.

Також, позивачкою за зустрічним позовом стверджується, що ОСОБА_1 не здійснюється покладений на нього обов`язок з постійного, належного і достатнього для дитини матеріального забезпечення, що слугувало підставою для її звернення до суду з відповідною заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

03 серпня 2022 року Київським районним судом міста Одеси було видано судовий наказ №947/15625/22 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на малолітнього у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 липня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, як стверджує ОСОБА_2 , вказаний судовий наказ, перебуває на примусовому виконанні, який виконується ОСОБА_1 періодично.

ОСОБА_2 посилається на те, що справжнім бажанням ОСОБА_1 є здійснити дії з відібрання від неї дитини, з подальшим виїздом поза межі державного кордону України. Однак, враховуючи інтереси, емоційне ставлення, прихильність дитини до матері, здійснені умови для розвитку, проживання і виховання дитини з її сторони, ОСОБА_2 вважає доцільним встановити місце проживання спільного сина сторін по справі разом з нею.

Крім того, разом з зустрічним позовом ОСОБА_2 також надано заяву про допит свідків та клопотання про витребування доказів.

15 травня 2023 року судом постановлено ухвалу, якою прийняти вказаний зустрічний позов та об`єднано до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 .

Також у вказаному судовому засіданні, судом було ухвалено задовольнити заяву ОСОБА_2 про виклик свідків та за наслідком розгляду клопотання про витребування доказів, постановлено ухвалу, якою витребувано з органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновок за наслідком розгляду справи питання щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07 серпня 2023 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 було надано до суду клопотання про надання строку для примирення сторін по справі терміном в два місяця.

25 вересня 2023 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_1 надано до суду заяву про урегулювання спору між сторонами по справі за участі судді.

25 вересня 2023 року в судовому засіданні представником ОСОБА_2 було підтримано клопотання про надання строку для можливого врегулювання спору мирним шляхом та узгодження умов мирової угоди між сторонами по справі.

За наслідком чого, судом було ухвалено відкласти судове засідання на 07 листопада 2023 року о 09 год. 30 хв.

07 листопада 2023 року в судовому засіданні представник ОСОБА_2 заперечував проти клопотання сторони позивача за первісним позовом щодо урегулювання спору за участі судді, за наслідком чого судом вказане клопотання ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В подальшому судове засідання за клопотаннями сторін по справі було відкладено.

До судового засідання, призначеного на 26 лютого 2024 року учасники справи в черговий раз не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, однак:

- від представника ОСОБА_1 09 лютого 2024 року до суду надійшла заява про зміну предмету первісного позову, в якій останнім заявлено вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 та визначення способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітнього ОСОБА_3 ;

- від представника третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради 23 лютого 2024 року надійшла заява про приєднання до матеріалів справи оригіналу висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 лютого 2024 року за №258/01-11 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У вказаній заяві представником третьої особи вказано про підтримання наданого до суду висновку та розгляду справи за відсутності представника третьої особи, а у вирішення судом предмету спору, третя особа покладається на розсуд суду.

Судом у судовому засіданні 26 лютого 2024 року ухвалено відмовити ОСОБА_1 у прийнятті наданої до суду заяви про зміну предмету позову, з підстав її подання з пропуском встановленого п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії, на стадії розгляду справи по суті, а також враховуючи відсутність клопотання про поновлення відповідного процесуального строку та одночасно ураховуючи, що стороною позивача за первісним позовом у поданій заяві фактично порушено питання про зміну предмету позову з одночасною зміною підстав позову.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом враховується, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08 листопада 2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

У відповідності до положень ст. 26 вказаного Закону, правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, приймаючи стадію розгляду справи по суті, вчинення судом усіх процесуальних питань на стадії підготовчого провадження по справі, розгляд судом усіх клопотань поданих сторонами по справі, приймаючи процесуальні строки для розгляду справи, судом було ухвалено здійснити розгляду справи в судовому засіданні 26 лютого 2024 року за відсутності учасників справи, за наявними документи в матеріалах справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку у відповідності до процесуального законодавства, суд вважає первісний позов ОСОБА_1 не підлягаючим до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 12 червня 2010 року, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 липня 2020 року, яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 22.03.2021 року по справі №522/21706/19.

За час перебування у шлюбі, у сторін народилась спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Сторонами під час розгляду справи визнано факт, що в період 2019 року ними фактично припинені шлюбні відносини та вони проживають окремо до ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням про розірвання шлюбу.

Спільна дитина сторін по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з матір`ю - ОСОБА_2

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, фактично проживає ОСОБА_2 разом з малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою Садівничого товариства «Приморське» від 02 квітня 2023 року за №01 та визнано ОСОБА_1 у позові.

Судом встановлено, що між сторонами по справі виник спір щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, спір між сторонами виник з сімейних правовідносин, що урегульовано Сімейним Кодексом України.

Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Hokkanen v. Finland» від 23 вересня 1994 року та у справі «Fuєcг v. Romania» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Відповідно до частини 1 статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин 2, 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Частиною 2 статті 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Загальні положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «M.S. v. UKRAINE», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «HUNT v. UKRAINE» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Згідно з частинами 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з тим, суд зазначає, що частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладені норми процесуального, національного так і міжнародного законодавства, надаючи оцінку наданим сторонами по справі доказам на підтвердження заявлених вимог та викладених заперечень, суд зазначає наступне.

Так, з поданих стороною позивача ОСОБА_1 до суду копій квитанцій (а.с.10-25), які визнані стороною відповідача за первісним позовом, вбачається, що ОСОБА_1 приймається участь у матеріальному забезпеченні дитини зі сплати коштів за навчання ОСОБА_3 у приватному навчальному закладі «КРОК».

У відповідності до наданої до суду копії договору дарування від 15 жовтня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №4-1346, ОСОБА_1 належить на праві часткової власності 410/1000 часток квартири АДРЕСА_5 .

Також позивачем за первісним позовом надано до суду копії здійснених скріншотів з екрану мобільного засобу, які містять інформацію про наявний діалог від імені позивача за первісним позовом та сином, ОСОБА_2 , директором школи, у формі смс-повідомлень.

Однак, надаючи оцінку вказаному доказу, враховуючи не визнання його з боку відповідача, відсутньої інформації про приналежність відповідних номерів телефонів вказаним особам, судом не приймаються вказані роздруківки в якості належних та достатніх доказів.

Крім того, як вбачається, вказані смс-повідомлення стосуються наявного листування за декілька днів, містять лише інформацію на підтвердження наявного спору між сторонами щодо прийняття участі у вихованні та побачень сина, поряд з цим не містять жодної інформації, яка б впливала на визначення місця проживання дитини сторін по справі з одним з батьків.

Будь-яких інших доказів стороною ОСОБА_1 до суду не надано.

У відповідності до наданих ОСОБА_2 доказів по справі, судом встановлено, що ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_3 мешкають у приватному будинку належному її батьку - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказані обставини щодо фактичного проживання, підтверджується довідкою Садівничого товариства «Приморське» від 02 квітня 2023 року за №01 та Актом про проживання/не проживання осіб не за місцем реєстрації від 08 квітня 2023 року, складеного сусідами: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , мешканцями: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_7 , мешканкою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_8 , мешканцем: АДРЕСА_8 ; підписи яких засвідчені головою правління Садівничого товариства «Приморське» Корнійчуком П.Ю.

Згідно з характеристикою виданою головою правління Садівничого товариства «Приморське» Корнійчуком П.Ю. від 08 квітня 2023 року, ОСОБА_2 за роки проживання за вказаною адресою проявила себе виключно з позитивного боку. За період проживання скарг від сусідів на ОСОБА_2 , як і на родину ОСОБА_9 не надходило. За свідченнями сусідів товариська і ввічлива людина. Засвідчено, що ОСОБА_2 займається вихованням сина - ОСОБА_10 , який перебуває під її супроводом, або її батьків. Батька ОСОБА_11 , більше року не бачили.

У відповідності до довідки Одеського приватного ліцею «КРОК» від 10 квітня 2023 року за вих. №146, за підписом директора закладу Черненко Н.М. , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив навчання у вказаному навчальному закладі у 1-3 класах, у період з 2019 по 2022 роки.

Згідно з характеристикою №145, виданою 10 квітня 2023 року за підписом директора Одеського приватного ліцею «КРОК» Черненко Н.М., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період навчання зарекомендував себе, як старанна і здібна дитина, який мав розвинуту пам`ять, широкий кругозір. Навчався в повну міру своїх можливостей. Виявляв прагнення та зацікавленість до навчання. Активний, врівноважений, на зауваження реагував правильно. З учнями повадився себе спокійно, є дружньою та соціальною дитиною.

У вказаній характеристиці зазначено, що ОСОБА_3 , бачили завжди в супроводі матері дини - ОСОБА_2 . Мати приділяє багато уваги до навчання та поведінки сина. Батько дитини до школи не приходив.

У відповідності до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Початкова школа «ПАРУС» від 10 квітня 2023 року, за підписом директора Кириченко І.О., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив навчання в Початковій школі «ПАРУС» у період з 01 вересня 2022 року по 01 квітня 2023 року.

Згідно з характеристикою №б/н, виданою 07 квітня 2023 року за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Початкова школа «ПАРУС» Кириченко І.О., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період проходження навчань зарекомендував себе як старанна дитина, виявляв зацікавленість у навчанні, швидко сприймає нову інформацію. Організована та спокійна дитина. До занять хлопчик приходив чистим та охайним, в супроводі матері ОСОБА_2 . Мати дитини завжди цікавиться успіхами свого сина, виявляє повагу до оточуючих. Мати дитини приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина. Батько до школи не приходив, його не бачили.

У відповідності до довідки Дитячо-юнацького Футбольного клубу «КРОК» від 10 квітня 2023 року, за підписом старшого тренера ОСОБА_13, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує тренування з занять з футболу у вказаному клубі, починаючи з 01 вересня 2019 року по день надання довідки, під керівництвом тренера ОСОБА_13 , за наступним графіком: кожної пн., ср., пт. з 16 год. 30 хв. по 18 год. 00 хв.; кожної сб. з 13 год. 00 хв. по 14 год. 30 хв.

Згідно з характеристикою №б/н, виданою 10 квітня 2023 року за підписом старшого тренера Дитячо-юнацького Футбольного клубу «КРОК» ОСОБА_13 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній за період тренування у школі, виявив себе старанною, наполегливою дитиною, якам проявляє лідерські якості. ОСОБА_3 є здоровою та активною дитиною. Ставлення дитини до занять відповідальне, відвідував тренування регулярно, не допускав запізнень. На тренування, дитячі футбольні збори, у тому числі змагання, ОСОБА_3 приходить у супроводі матері - ОСОБА_2 , яка приділяє увагу до спортивного розвиту дитини, цікавиться його результатами і досягненнями, відвідує тренування з футболу. Батька ОСОБА_3 не бачили, на тренування не приходив.

У відповідності до наданої до суду довідки про доходи, виданої головним бухгалтером ФОП ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_2 є працевлаштованою, працює у ФОП ОСОБА_14 , за період з листопада 2022 року по березень 2023 року має доходи в загальному розмірі 20 100,00 грн., з розрахунку 3350,00 грн. на місяць.

Згідно з наданою характеристикою від 07 квітня 2023 року за підписом ФОП ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , за період роботи зарекомендувала себе позитивно. Ділові якості виявила на високому рівні, відповідально відноситься до поставлених задач, постійно прагне до самовдосконалення. Моральні властивості ОСОБА_2 можливо рахувати високими. Не має шкідливих звичок та не створює конфліктів з співробітниками.

Вищевказані докази та обставини не спростовувались стороною позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 , однак, містять інформацію щодо предмета доказування, а відтак є належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Надаючи оцінку вказаним доказам в цілому, судом встановлено, що малолітній син сторін по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю тривалий час, перебуває на її утриманні, навчається та займається спортом, дитина забезпечена усім необхідним для гармонійного розвитку та виховання. Будь-якої інформації відносно ОСОБА_2 , яка б негативно впливала на розвиток і виховання дитини, матеріали справи не містять.

Крім того, до суду надано протокол психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконаний за замовленням матері дитини ОСОБА_2 , спеціалістом Неждановою Наталією Василівною, яка здійснює діяльність як фізична особа-підприємець, має диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 від 31 травня 2012 року за спеціальністю «Психологія» та здобула кваліфікацію психолога, викладача психології, та диплом кандидата наук серії НОМЕР_3 на підтвердження здобуття наукового ступеню кандидата психологічних наук.

Згідно з вказаним протоколом, метою дослідження були наступні питання: визначення психоемоційного стану дитини; оцінка відносин з матір`ю та батьком, прихильність до кожного з батьків, взаємодія дитини з найближчим оточенням; встановлення позиції дитини відносно визначення її місця проживання з одним з батьків.

В рамках вказаної мети, під час проведеного психологічного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психологом ОСОБА_15 встановлено, що хлопчик відкритий, доброзичливий, легко іде на контакт, із задоволенням розповідає про себе, про своє життя, захоплення, мрії. В цілому, настрій дитини добрий, емоційне тло позитивне, але тривогу у хлопчика викликає ситуація з татом. Настрій хлопця змінюється, в залежності від того, про кого він говорить. Про батька ОСОБА_10 розповідав з образою та тривогою. Про мати говорив спокійно, з любов`ю. Своєю сім`єю хлопчик вважає мати, бабусю та дідуся. Хоче жити лише з ними. У всіх тестах ОСОБА_10 надає перевагу виключно матері. Хлопець ображений та злий, що батько хоче забрати його від мами. Найгірша новина для хлопчика була б, що він буде жити з батьком.

За наслідком проведеного дослідження, психологом здійснено висновок, що ОСОБА_10 хоче жити з матір`ю. При вирішенні питання, щодо встановлення місця проживання дитини, необхідно враховувати бажання хлопчика, його прихильність до матері та не руйнувати налагоджене життя хлопчика.

У вказаному протоколі засвідчено, що ОСОБА_15 , як спеціаліст, який проводив обстеження, обізнана про відповідальність за завідомо неправдивий висновок згідно зі ст. 384 КК України.

Вказаний протокол психологічного дослідження не оспорювався стороною позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 .

Зазначений протокол, містить усю необхідну інформацію, складений особою, за спеціальністю психологія, яка обізнана про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, висновки викладені в ньому не суперечать іншим наявним в матеріалах справи доказам, за наслідком чого приймається судом як належний, достовірний, допустимий та достатній письмовий доказ.

Також, під час розгляду справи, на виконання положень статті 19 СК України, Органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради здійснювався розгляд питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наслідком чого надано відповідний висновок від 20 лютого 2024 року за №258/01-11.

Відповідно до вказаного висновку, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У висновку міститься інформація, що відповідно до медичної довідки №1555 від 26 липня 2023 року, наданої уповноваженими особами КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центру на наркологічному обліку не значиться.

Згідно з медичною довідкою №323 від 10 серпня 2023 року, наданою уповноваженими особами КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без проявів психічних розладів.

Відповідно до скороченого Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України за №ВР-001090621, ОСОБА_2 , з ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 08 червня 2023 року незнятої чи непогашеної судимості не має.

22 листопада 2023 року фахівцем із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради встановлено, що мати дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здатна виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У висновку Органу опіки та піклування засвідчено, що відповідно до акту обстеження встановлено, що для виховання та розвитку дитини створено належні умови. У дитини є окрема кімната, в якій є ліжко, стіл для навчання, гардеробна кімната, одяг та взуття по сезону, книжки, іграшки, тощо.

01 листопада 2023 року під час бесіди з головним спеціалістом Служби у справах дітей Одеської міської ради, малолітній - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розповів, що проживає з бабусею, дідусем та мамою. На запитання з ким він хоче проживати, дитина впевнено відповідає, що з мамою. Під час бесіди хлопчик був у доброму гуморі, охоче спілкувався, розповідав про свої захоплення. В присутності спеціаліста Служби у справах дітей Одеської міської ради та в присутності матері, ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власноруч написав заяву, в якій зазначив, що проживає з мамою, бабусею та дідусем, що дуже їх любить і бажає жити з мамою.

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на засіданні комісії, яке відбулось 08 лютого 2024 року, повідомив, що він бажає проживати з матір`ю.

Також у висновку засвідчено, що батько дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , надав заяву, в якій не заперечує стосовно визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що особисто повідомив членів комісії.

Частинами 5-6 статті 19 СК України передбачено, що Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Враховуючи викладене, надаючи оцінку вказаному висновку, судом приймається, що останній не оспорювався сторонами по справі, охоплює усі необхідні аспекти для розв`язання питання про визначення місця проживання дитини, малолітньому ОСОБА_3 було забезпечено право бути почутою та вислухано його думку та ставлення щодо місця його проживання, висновок відповідає вимогам пункту 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №366, а також не суперечить іншим доказам наявним в матеріалах справи.

За наслідком чого, вказаний висновок Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 лютого 2024 року за №258/01-11, приймається судом в якості належного доказу та враховується у відповідності до положень статті 19 СК України під час розв`язання даного спору щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, будь-яких доказів, які характеризують особу ОСОБА_1 , як і доказів на підтвердження вчинення ним, як батьком, на постійній основі прийняття участі у вихованні та відвідуванні малолітнього сина - ОСОБА_3 , або нерегулярне прийняття такої участі пов`язано з незалежних від нього дій та обставин, або доказів на підтвердження викладених доводів про створення будь-яких йому перешкод в цьому з боку ОСОБА_2 та/або третіх осіб, матеріали справи в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не містять, а вказані ОСОБА_1 в цій частині доводи є безпідставними та необґрунтованими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вирішила за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)).

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)).

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18)).

Враховуючи вищевикладене та надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересу дитини та враховуючи тривалість проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою разом з матір`ю, прихильність дитини до матері, забезпечення сталості її соціальних зв`язків з матір`ю та у соціумі в цілому, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для її проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток у разі проживання з матір`ю, суд вважає відсутніми підстави для зміни усталеного місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке слід визначити разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Як вже судом зазначалось, відповідно до рішення у справі «М.С. проти України» від 11липня 2017року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

З огляду на викладене, суд зазначає, що у спірних правовідносинах якнайкращим інтересам дитини відповідатиме те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишиться проживати з матір`ю, у звичному для неї середовищі.

Одночасно судом враховується, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , було визнано ОСОБА_1 , під час розгляду спірного питання на стадії комісії Органу опіки та піклування, що зафіксовано у наявному в матеріалах справи письмовому висновку від 20 лютого 2024 року за №25//01-11, та про зміну даної позиції позивачем за первісним позовом під час розгляду справи суд не було повідомлено.

Крім того, суд зазначає, що залишення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з матір`ю не можна тлумачити, як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки батько дитини у такому випадку не обмежений у своєму праві на спілкування з чином.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також приймається, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, виходячи як з найкращих інтересів малолітньої дитини сторін по справі, суд вважає, що у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, визначивши місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини з батьком, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення місця проживання дитини, - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 07.03.2024 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.