провадження № 22-ц/824/6783/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на транспортні засоби: автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року, та автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року.

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на грошові кошти у розмірі 48 600 доларів США 00 центів, що становить 24 300 доларів США 00 центів, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 1 329 083 гривень 64 копійок, та на грошові кошти у розмірі 138 000 (сто тридцять вісім тисяч) гривень 00 копійок.

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США 00 центів, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 996 812 гривень 73 копійок, та на грошові кошти у розмірі 138 000 гривень 00 копійок, що становить 103 500 гривень 00 копійок.

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 100 312 гривень 73 копійок, що становить 3/4 частини від 48 600 доларів США 00 центів, та грошові кошти у розмірі 103 500 гривень 00 копійок, що становить 3/4 частини від 138 000 гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 . 12 жовтня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/16140/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За час шлюбу, сторонами було набуто наступне майно:

- квартира під АДРЕСА_2 , право спільної сумісної власності на яку набуто 06 лютого 2015 року, загальною площею 109.3 кв.м., житловою площею 63.4 кв.м., вартістю 2 615 031 грн., яка зареєстрована на відповідача;

- транспортні засоби:

MAZDA 6, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , право спільної сумісної власності на яку набуто та здійснено держану реєстрацію - 07.02.2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ, №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року, вартістю 148 124 грн., яка зареєстрована на відповідача;

МAZDA 6, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27.06.2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ, 1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року, вартістю 245 557 грн., яка зареєстрована на відповідача;

- готівкові кошти у сумі 48 600 USD (доларів США);

- готівкові кошти у сумі 138 000 грн.

Оскільки між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу майна подружжя у позасудовому порядку та не існує інших юридичних фактів щодо позасудового розподілу майна сторін, позивач, з урахуванням наведеного, просила суд визнати спільним майном подружжя та здійснити поділ такого майна. Зазначав, що відповідач не виконує рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року, а тому наявні підстави для відступлення від засад рівності та розмір частки позивача повинен складати 3/4.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на транспортні засоби: автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року, та автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на грошові кошти у розмірі 48 600 доларів США 00 центів, що становить 24 300 доларів США 00 центів, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 1 329 083 гривень 64 копійок, та на грошові кошти у розмірі 138 000 гривень 00 копійок.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США 00 центів, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 664 541 гривень 82 копійок, та на грошові кошти у розмірі 138 000 гривень 00 копійок, що становить 69 000 гривень 00 копійок.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США 00 центів, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 664 541 гривень 82 копійок, та на грошові кошти у розмірі 138 000 гривень 00 копійок, що становить 69 000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 664 541 гривень 82 копійок, що становить 1/2 частини від 48 600 доларів США 00 центів, та грошові кошти у розмірі 69 000 гривень 00 копійок, що становить 1/2 частини від 138 000 гривень 00 копійок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує про те, що суд поділив квартиру, набуту ним на підставі договору дарування від його батька. Так, відповідач зазначає, що квартира за адресою АДРЕСА_3 площею 109,3 кв.м. була безоплатно подарована його батьком згідно Договору-дарування квартири від 06 лютого 2015 року. При цьому, суд першої інстанції не встановив звідки у відповідача квартира, не дослідив та не оцінив договір дарування, як єдину підставу набуття ним права на квартиру. Також, суд в 2023 поділив автомобіль, проданий в 2017 році третій особі до розірвання шлюбу. Суд першої інстанції не звернув уваги, що транспортний засіб MAZDA 6, 2008 року випуску, 14 червня 2017 року (під час перебування сторін в шлюбі) був перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 , по договору, укладеному в ТСЦ (Центр 2346). Відтак, суд не мав права визнавати спільним майном і заново встановлювати за відповідачем у 2023 році право власності на вже відчужену від нього річ у 2017 році. Щодо транспортного засобу MAZDA 6, 2008 року випуску, суд зауважує, що вказаний транспортний засіб був придбаний відповідно до договору купівлі-продажу №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року. З дати укладення договору вбачається, що даний транспортний засіб був придбаний під час перебування позивача та відповідача у шлюбі за кошти подружжя, а тому є спільним. При цьому, суд залишив поза увагою відзив та пояснення відповідача (т.1, а.с.127-170), не оцінив подані ним докази, а саме, що даний автомобіль придбано ним за 245 557 грн (додаток № 2). - особисті дошлюбні кошти від продажу квартири в сумі 140 000 грн. (договір купівлі продажу від 26 грудня 2014 року т.1, а.с.159, додаток №3), у тому числі від продажу авто батька за дорученням у сумі 188 000 грн. (т.1, а.с.163-165), та з дошлюбних доходів за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 років у сумі 456 826 грн. Ігнорування судом вказаних договорів купівлі-продажу та дошлюбних доходів призвело до порушення судом першої інстанції ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, в частині того, що визнано спільним та поділено автомобіль, придбаний за особисті кошти відповідача. Також, у відзиві на позов та у судових засіданнях відповідач повністю заперечував наявність у нього будь-яких грошових коштів взагалі, адже всі спільні кошти нажиті за час шлюбу позивач відібрала собі до і після розлучення. Кошти у сумі 48 600 USD та 138 000 грн. - помилково вказані відповідачем у декларації за 2017 рік. Відповідач виправив свою власну помилку в наступній декларації. Жодних спільних готівкових коштів у розпорядженні відповідача з 2017 року не існує. Крім того, місто Енергодар наразі окуповане, всі речі та майно залишились там та розграбовані росіянами, тому навіть теоретично виключається можливість наявності у відповідача заощаджень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що положення та аргументи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними. При цьому, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не доведено факту перебування майна, яке заявлено у позовній заяві до поділу між сторонами у справі, у особистій приватній власності. Отже, судом першої інстанції встановлено, що заявлене у позовній заяві майно було набуто за час перебування позивача і відповідача в шлюбі. При цьому, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 520/15019/13-ц, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-4. Разом з тим, відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не спростовано презумпцію належності майна, яке зазначене у позовній заяві, до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідачем під час розгляду справи в суді першій інстанції не було доведено на підставі належних і допустимих доказів факту укладення договору. Відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції, які полягають в тому, що транспортні засоби набуті за час перебування позивача і відповідача у шлюбі. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що транспортні засоби є особистою власністю відповідача. Крім того, відповідачем не заперечувалося і не заперечується придбання вказаних транспортних засобів у період перебування позивача і відповідача у шлюбі. Відтак, при розгляді позовної вимоги, яка стосувалася поділу неподільних речей - двох транспортних засобів, судом першої інстанції не було допущено порушення вимог матеріального і процесуального права. Також, відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції, які полягають в тому, що грошові кошти набуті за час перебування позивача і відповідача у шлюбі. Відповідач у судових засідання і у процесуальних документах, які подав до суду першої інстанції, не зазначав про те, що вказані кошти були помилково відображені у декларації за 2017 рік. Відтак, рішення суду першої інстанції постановлено з урахування доказів, що були подані у встановлені судом строки, з повним і всебічним дослідженням обставин справи, з дотримання принципів верховенства права, рівності учасників справи, змагальності, неприпустимості зловживання процесуальними правами. Відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції, які викладені у рішенні. Крім того, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права при розгляді даної справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом?янського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .

12 жовтня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/16140/17 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

За час перебування у шлюбі у Позивача та Відповідача народилося двоє дітей:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03 березня 2020 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/23827/18 визначено місце проживання дітей з матір`ю та стягнуто з відповідача на корись позивача аліменти на утримання дітей.

06 лютого 2015 року відповідач набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, на ім?я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 зареєстровані такі транспортні засоби:

- MAZDA 6, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному 6 ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року;

- MAZDA 6, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ, №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

З листа ГСЦ МВС від 17 лютого 2021 року №31/233аз, вбачається, транспортний засіб MAZDA 6, 2008 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , 14 червня 2017 року (під час перебування сторін в шлюбі) був перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 , по договору, укладеному в ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019.

У декларації за 2015 рік, що подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено: заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 173 091 грн.; проценти - 32 664 грн. (нараховані на кошти, що були розміщені на банківському рахунку у 2013 році); оціночна вартість квартири отриманої суб?єктом декларування у приватну власність 2 615 031 грн.; соціальні виплати на дитину - 12 150 грн.; соціальні виплати на дитину - 751 грн.; проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 1 962 грн.

У розділі 12 Грошові активи зазначено:

кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 45 348 USD (кошти, які у 2013 році були розміщені на банківському рахунку були переведені у долари США);

кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - 3 022 грн.; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 5 562 USD; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 27 962 грн.; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - 751 грн. (декларація за 2015 рік).

У декларації за 2016 рік, що подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено:

заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 185 594 грн.; соціальні виплати на дитину - 12 150 грн.;

проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 12 010 грн.;

проценти - 16 810 грн. (нараховані на кошти, що були розміщені на банківському рахунку в 2013 році).

У розділі 12 Грошові активи зазначено:

кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 8 949 USD;

готівкові кошти - 39 750 USD;

готівкові кошти - 147 880 грн.

У декларації за 2017 рік, що подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено:

заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 228 948 грн.; соціальні виплати на дитину - 6 075 грн.;

проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 17 211 грн.;

дохід від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) - 252 573 грн.;

У розділі 12 Грошові активи зазначено: готівкові кошти - 48 600 USD;

готівкові кошти - 138 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач разом з відзивом не надав доказів укладення договору дарування квартири по АДРЕСА_3 , а тому факт перебування даної квартири в особистій власності відповідача є недоведеним. Транспортні засоби, а саме автомобілі Mazda 6, 2008 року випуску були придбані відповідачем під час шлюбу, а, відтак, є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу. Оскільки транспортний засіб MAZDA 6, 2008 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , 14 червня 2017 року (під час перебування сторін в шлюбі) був перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 , по договору, укладеному в ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019 слід визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_1 право власності на даний транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 . Станом на дату розірвання шлюбу у спільній власності подружжя (спільними зусиллями було заощаджено) перебувало 48 600 USD та 138 000 грн., які не були розділені між позивачем та відповідачем у рівних частках, тому вони підлягають поділу.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відступу від рівності часток подружжя під час поділу спільного сумісного майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просила суд відступити від засад рівності та встановити розмір частки позивача у розмірі , оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у справі №753/23827/18 в частині стягнення аліментів. Суд не погодився з вказаним, оскільки доказів на підтвердження наведеного з боку позивача не було надано. Рішення суду в зазначеній частині сторонами не оскаржується, а, відтак, апеляційним судом не переглядається.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених вимог з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач наголошував суду, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, оскільки подарована йому батьком.

Зазначені обставини підтверджувались наданим суду витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 38) та копією договору дарування, який відповідач надавав суду.

Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, на момент розгляду та вирішення справи в розпорядженні суду першої інстанції були достатні, належні та допустимі докази належності квартири в АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності відповідачу, які повністю підтверджували набуття ним права власності на неї на підставі договору дарування.

Визнаючи вказану квартиру спільною сумісною власністю, суд першої інстанції грубо порушив вимоги ст. 57 СК України, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та без будь-яких законних підстав поділив вказану квартиру між сторонами.

Визнаючи в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем право власності на транспортний засіб MAZDA 6, 2008 року випуску, № куз. НОМЕР_1 суд першої інстанції проігнорував той факт, що вказаний автомобіль не є спільним майном подружжя, оскільки відсутній на момент його поділу.

Суду було достеменно відомо, що 14 червня 2017 року, тобто під час шлюбу, вказаний автомобіль був проданий відповідачем та перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 , по договору, укладеному в ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019.

Визнаючи за відповідачем право власності на вказаний автомобіль, суд першої інстанції грубо порушив право власності ОСОБА_3 , який придбав автомобіль на законних підставах і сторони по справі жодних вимог, направлених на оспорення його права власності не заявляли.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався, визнав право власності на автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 за відповідачем, позбавивши таким чином права власності на нього громадянина ОСОБА_3 , який взагалі не є учасником справи.

Отже, таке втручання в право особи на мирне володіння своїм майном не є законним, не є виправданим та не є необхідним і не є пропорційним.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 не є спільним сумісним майном подружжя, відсутній на момент поділу, а тому не є його предметом, а відтак не може бути поділений судом взагалі.

Щодо поділу автомобіля «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Вказаний автомобіль придбаний під час шлюбу та зареєстрований на ім`я відповідача, що в силу презумпції спільності майна подружжя, сформульованої в ст. 60 СК України є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними.

Заперечуючи проти поділу даного автомобіля відповідач вказував, що цей автомобіль придбано ним за 245 557 грн. Джерелом коштів для його придбання були:

- особисті дошлюбні кошти від продажу квартири в сумі 140 000 грн. (договір купівлі продажу від 26 грудня 2014 року т.1, а.с.159, у тому числі від продажу авто батька за дорученням у сумі 188 000 грн. (т.1, а.с.163-165), та з дошлюбних доходів за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 років у сумі 456 826 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять жодного доказу, що отримані відповідачем кошти в сумі 140 000 грн. в 2014 році та заощадження з дошлюбних доходів за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 років у сумі 456 826 грн. були використанні на придбання автомобіля в 2017 році, тобто, через три роки.

Також позивачем не надано суду будь-яких доказів надання йому особисто коштів його батьком для придбання спірного автомобіля.

Відтак, презумпція спільності майна подружжя в даному випадку не спростована відповідачем, а тому вказаний автомобіль є предметом поділу.

Заявляючи вимогу про поділ автомобіля «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , позивач не надала суду доказів про його вартість на момент пред`явлення позову чи розгляду справи.

Вартість вказаного автомобіля в сумі 245 557 грн., яка зазначена в договорі купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ, 1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року, колегією суддів не може бути прийнята до уваги, оскільки вказана сума свідчить про вартість, за яку було придбано автомобіль в 2017 році, що не може вважатись його вартістю на момент поділу (2024 рік).

Крім того, сторони у справі не визнають, що сума 245 557 грн., за яку було придбано цей автомобіль, відповідає його вартості на момент розгляду справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне поділити автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 між сторонами шляхом визнання за кожним права власності на його частину.

Щодо поділу грошових коштів апеляційний суд виходить з наступного.

12 жовтня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/16140/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

У декларації за 2017 рік, що подана Відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, розділі 12 Грошові активи відповідачем зазначено, що станом на 31 грудня 2027 року у нього наявні:

готівкові кошти - 48 600 USD;

готівкові кошти - 138 000 грн.

заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 228 948 грн.

Враховуючи сплату 19,5% податку, відповідач за 2017 рік отримав дохід за місцем роботи у розмірі 184 303,14 грн., що в розрахунку на місяць складає 184 303,14/12= 15 358,60 грн., отже за два з половиною місяця, з 13 жовтня 2017 року по 31 грудня 2027 року відповідач отримав 15 358,595*2.5= 38 396,48 грн., що з урахування курсу долара США до гривні станом на 31 грудня 2017 року (27.75 грн. за долар) складало 1 383 долари США (38 396,48/27.75).

При цьому, апеляційний суд враховує, що відповідач в будь-якому разі повинен був витрачати кошти на забезпечення своєї життєдіяльності (проживання, харчування, лікування, обслуговування авто тощо).

За таких обставин, очевидним є факт, що задекларовані ОСОБА_1 кошти в сумі - 48 600 доларів США та 38 000 грн. не могли бути заощаджені ним з його підтверджених доходів, отриманих після розірвання шлюбу та до 31 грудня 2017 року.

Будь-яких доказів, що задекларовані ним готівкові кошти, були заощаджені з джерел, які дають підстави вважати вказані кошти особистим майном відповідача, останній суду не подав.

Отже, презумпція спільності майна подружжя в даному випадку також не спростована відповідачем, а тому дані кошти є предметом поділу та мають бути поділені шляхом стягнення з відповідача на користь позивача їх частини.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині, що задекларовані ним кошти в сумі - 48 600 доларів США та 138 000 грн. внесені до декларації помилково і це було виправлено у виправленій декларації, колегія суддів відхиляє, як не обґрунтовані.

Так, у відповідності до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» - упродовж семи днів після подання декларації суб`єкт декларування має право подати виправлену декларацію.

В той же час, реєстр декларацій, осіб, уповноважених на виконання функцій держави не містить виправленої декларації ОСОБА_1 за 2017 рік.

Отже, доводи відповідача в цій частині є не правдивими. В даному випадку, подача відповідачем декларації за 2018 рік не є виправленою декларацією за 2017 рік, оскільки у відповідності до вимог Закону України «Про запобігання корупції» відомості щодо наявності грошових активів в суб`єкта декларування в декларації подаються станом на 31 грудня року, за який подається декларація.

Щодо вимог позивача про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, апеляційний суд виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом не повно досліджено наявні у матеріалах справи докази, не вірно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_2 подала до суду клопотання про повернення апеляційної скарги у зв`язку із зловживанням ОСОБА_1 процесуальними правами.

Клопотання обґрунтоване тим, що у апеляційній скарзі скаржник вживає зневажливі висловлювання, які не притаманні для написання ділових документів, відображаючи зневажливе ставлення скаржника як до суду першої інстанції, так і до учасників даної справи, а також зневажливу оцінку процесуальних дій та рішень суду, що є виявом очевидної неповаги та не спрямоване на ефективний захист її прав, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені у заявленому клопотанні, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає зловживання останнім процесуальними правами, які на думку позивача, проявляються в зневажливих висловлюваннях, які не притаманні для написання ділових документів.

Оскільки апеляційним судом не встановлено зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами при подачі апеляційної скарги, клопотання ОСОБА_2 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 10 510 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення позову (19,2%), та у зв`язку з тим, що відповідач звільнений від сплати судового збору, то сплачений позивачем судовий збір при подачі позовної заяви підлягає їй компенсації за рахунок держави пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 300.00 (двадцять чотири тисячі триста), доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом Національного банку України становило 664 541 (шістсот шістдесят чотири тисячі п`ятсот сорок одна) гривень 82 копійок та 69 000 (шістдесят дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код - НОМЕР_5 , судовий збір у розмірі 2 018 (дві тисячі вісімнадцять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 17 квітня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.