КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/4304/23 Головуючий у 1 інстанції: Єросова І.Ю.
провадження № 22-ц/824/2887/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення,-

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року адвокат Бондар А.В., який представляє інтереси позивачів, звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом, уточненим 26.04.2023 року, у якому просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 листопада 2014 року Святошинська РДА в м. Києві видала розпорядження №723 «Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера», яким ОСОБА_2 на період роботи озеленювачем на сім`ю з двох осіб, її та ОСОБА_3 було надано службове жиле приміщення, а саме, вищевказану квартиру.

В наступному, 31 грудня 2014 року Святошинська РДА в м. Києві видала ОСОБА_2 , яка працює у Комунальному підприємстві по утриманню зелених насаджень Святошинського району озеленювачем, ордер на право зайняття службового жилого приміщення №437, сім`я якої складається з двох осіб, в тому, що їй на час роботи на цій посаді надається службове приміщення з однієї кімнати, жилою площею 18,8 кв. м. у квартирі (ізольована).

Святошинським районним відділом ГУ ДМС України в м. Києві 15 січня 2015 року на підставі ордера місце проживання позивачів було зареєстровано в квартиру. Однак вселитись до спірної квартири вони не могли, оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зайнявши самовільно вказане жиле приміщення, заперечували щодо виселення їх з даного приміщення і своїми діями чинили перешкоди позивачам у здійсненні права користування службовим приміщенням.

Зважаючи на те, що відповідачі самовільно зайняли квартиру позивачів та те, що вони чинять перешкоди в користуванні квартирою, останні в 2015 році звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про виселення відповідачів з квартири.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року позовні вимоги позивачів про виселення без надання іншого житлового приміщення було задоволено та вирішено виселити відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року було відмовлено в задоволенні заяви Відповідачів про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року було залишено без змін.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу одного з відповідачів було задоволено частково. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

14 листопада 2019 року Святошинський районний суд м. Києва вирішив позовні вимоги задовільнити та виселити відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року залишено без змін.

Зазначає, що не погоджуючись з вищевказаною постановою, один з відповідачів подав до Верховного суду касаційну скаргу, яку 27 липня 2022 року Верховний суд вирішив задовольнити. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у позові позивачів до відповідачів, третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого жилого приміщення суд відмовив.

Таким чином, станом на дату подання позову та починаючи з 2015 року, вселитись до спірної квартири позивачі не змогли, оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зайнявши самовільно вказане приміщення і своїми діями чинять перешкоди позивачам у праві користуванні службовим житловим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не чинити перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що спірне житло не було зайняте самоправно. Відповідачі зайняли це приміщення виключно з дозволу Святошинської РДА в місті Києві.

Також зауважує, шо правомірність вселення Відповідачів у спірне житлове приміщення було встановлене постановою Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі №759/11501/15-ц.

Так, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, шо якщо особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатись такою, шо самоуправно зайняла житло.

Таким чином, Верховний Суд констатував легітимність проживання у квартирі родини переселенців із двома інвалідами з дитинства. Зазначає, що вказаний висновок Верховного Суду мав бути обов`язково врахований при розгляді даної справи, як це передбачено ч.4 ст.263 ЦПК України, однак, судом першої інстанції даний висновок Верховного Суду не був врахованим.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги і те, що родина відповідачів неодноразово зверталась до місцевих адміністрації та органів місцевого самоврядування з метою належного оформлення проживання у квартирі.

Вказує, що ордер було видано незаконно на зайняте житлове приміщення, оскільки ордер на спірне житло виданий ОСОБА_2 31.12.2014 року, а позивачем з родиною було зайнято дане житло у травні 2014 року, як встановлено у постанові Верховного Суду.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі неправомірно чинять перешкоди позивачам у користуванні вказаним майном, позивачі мають законні підстави для вселення, а саме: ордер на право зайняття службового житлового приміщення, а тому дійшов висновку, що порушені права позивачів підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №723 від 28.11.2014 року затверджено наказ Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва від 27.10.2014 року №175 «Про надання службового житлового приміщення» щодо надання ОСОБА_2 на період роботи озеленювачем на родину двох осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 службову квартиру

АДРЕСА_1 .

31.12.2014 року Святошинською районною в м.Києві державною адміністрацією видано ОСОБА_2 ордер №437 на право зайняття службового жилого приміщення у квартирі АДРЕСА_1 на родину з двох осіб.

Згідно довідки КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва ОСОБА_2 працює у Комунальному підприємстві по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва озеленювачем дільниці №1 від 17.04.1995 року. Вказаний факт також підтверджується копією наказу ДКП Зеленого господарства Ленінградського району №22-к від 17.04.1995 року та копією трудової книжки ОСОБА_2 .

Як вбачається з відповіді КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва» від 02.03.2015 року №К-35/1 на звернення ОСОБА_2 , 12.02.2015 року Комісії у складі представників КП «Ремонтно-експлуатаційна організація - №9», Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві надано доступ до квартири, осіб, що незаконно мешкають у ній було встановлено та надано термін до 29.03.2015 року на добровільне виселення.

Згідно звернення директора Департаменту житлово-комунальної інфраструктури встановлено, що вселитися у службову квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не змогла, оскільки в ній безпідставно проживає родина ОСОБА_4 з чотирьох осіб, у тому числі діти, що мають другу групу інвалідності - переселенці із зони проведення антитерористичної операції.

За ч.1 статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч.1 ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до статті 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

За ч.1, 2 ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналогічною за змістом є стаття 122 цього Кодексу, якою унормовано підстави вселення в службове житлове приміщення на підставі спеціального ордера.

Згідно з ч.3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням того, що позивач працює озеленювачем від 1995 року, перебуває на квартирному обліку в загальній черзі від 1999 року, отримала необхідні документи для зайняття службового житлового приміщення, а тому має право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачі в заперечення позовних вимог посилаються на законність зайняття спірної квартири, а саме, з дозволу працівників Святошинської РДА, проте відповідного дозволу до матеріалів відзиву не долучають, інших документів, які б підтверджували законність зайняття житлового приміщення не надають. Документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням - це ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання.

Доводи відповідачів щодо того, що Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі №759/11501/15-ц, у якій Верховний Суд констатував легітимність їх проживання у квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно вважав необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки зазначеною постановою скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено. Тобто, даною постановою не встановлено за відповідачами права на вселення в житлове приміщення, визнання за ними права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання.

В матеріалах справи №759/11501/15-ц, яка була витребувана із архіву Святошинського районного суду міста Києва, вбачається, що у липні 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - Святошинська РДА в місті Києві), про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення особи без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 листопада 2014 року Святошинська РДА в місті Києві видала розпорядження №723 "Про затвердження наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера", а в подальшому ордер на право зайняття службового приміщення. Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі права на користування спірним житлом не мають, оскільки вселилися до квартири АДРЕСА_1 самовільно та без будь-яких дозвільних документів, в той час, як у позивачів є ордер на зайняття службового житла і їхні права на користування житлом порушуються відповідачами у справі. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Касаційний суд виходив з того, що при вирішенні цього спору судами встановлено факт проживання відповідачів у спірній квартирі, яка є службовим приміщенням і перебуває на балансі органу місцевого самоврядування. Встановлено, що відповідачі є внутрішньо переміщеними особами і мають права на житло відповідно до положень статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", статті 29 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". При цьому матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів щодо вселення і проживання у спірній квартирі, зокрема доказів про притягнення відповідачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за незаконне зайняття жилого приміщення. Тому обставини вселення відповідачів до спірної квартири підлягають ретельному з`ясуванню при вирішенні цього спору, а саме: чи вселення відбулося за згоди балансоутримувача/власника спірної квартири, чи вселення відбулося з порушенням вимог законодавства України. Суд касаційної інстанції вказав, що без з`ясування цих обставин належним чином кваліфікувати характер правовідносин між сторонами у справі неможливо.

Доводи відповідачів про те, що ордер позивачів на спірну квартиру видано з порушенням вимог законодавства, не є предметом розгляду даного позову, а тому суд вірно не взяв їх до уваги.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, то суд вірно роз`яснив, що позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (постанова Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 648/533/16-ц).

Судом встановлено, що на даний час позивачі не мають можливості користуватися наданою їм квартирою, оскільки відповідачі заперечують проти їх права проживання у квартирі і на вимогу про усунення порушень їх прав не реагують. Даний факт порушення права позивачів на користування своєю власністю знайшов своє підтвердження встановленими судом обставинами справи.

Також, суд зазначав, що саме по собі звернення позивачів до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні житлом й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи відповідачів у частині недоведеності позовних вимог позивача.

Виданий на підставі рішення виконкому районної, міської в місті Ради позивачеві ордер - є документом, який є єдиною правовою підставою для вселення громадянина у надане йому органом виконавчої влади житлове приміщення, що надає йому право користування житловим приміщенням. У контексті наведеного, суд вірно послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №495/2521/16-ц (провадження №61-6910св20) про те, що "ордер - це правоустановчий документ індивідуального характеру, що є єдиною правовою підставою на вселення громадянина або його з сім`єю у жиле приміщення".

З отриманням ордера на вселення у особи виникає право законного очікування на реалізацію її права на житло, зокрема, права користування зазначеним у ордері житловим приміщенням, а в подальшому в залежності від статусу житлового приміщення - права на його приватизацію та отримання у власність, а отже у разі порушення такого права у неї виникає законний інтерес у відновленні порушеного права.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що відповідачі неправомірно чинять перешкоди позивачам у користуванні вказаним майном, позивачі мають законні підстави для вселення, а саме, ордер на право зайняття службового житлового приміщення, а тому порушені права позивачів підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, та вселенням.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: