ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/37/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2897/22 Категорія: 304090000 Морозов В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Гончар Н.І.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 березня 2012 року він уклав з ОСОБА_1 договір позики, відповідно до умов якого передав йому у власність 35000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США.

Відповідно п.2.2 договору позики ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти у наступному порядку та строки:

- 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року;

- 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року;

- 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року;

- 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року;

- 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

Також, на підставі п. 2.2 договору позики, між ним та ОСОБА_1 , з метою забезпечення зобов`язання, були укладені договори застави матеріалів та обладнання від 15.06.2012 (із змінами від 25.03.2015) та товарів в обороті від 25.03.2015.

Не дивлячись на умови договору, ОСОБА_1 не повернув йому у встановлені терміни позичені кошти, пояснюючи це своїми економічними труднощами.

Пунктом 4.4 договору встановлено, що Позикодавець набуває права стягнення боргу в судовому порядку після закінчення кожного із термінів, встановлених п.2.2 Договору.

Відносно неповернення частини боргу в сумі 14000,00 доларів США у строки до 31.12.2017 року та 31.12.2018 року Черкаським районним судом 30.01.2020 року у справі №707/1574/19 винесено рішення, яким його позовні вимоги задоволені повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 377481,99 грн. Апеляційна та касаційна скарги ОСОБА_1 на зазначене рішення районного суду залишені без задоволення, рішення від 30.01.2020 року набрало законної сили і перебуває на стадії виконання.

Зазначеним рішенням Черкаського районного суду від 30.01.2020 року були встановлені всі обставини щодо договірних відносин позики між ним та ОСОБА_1 за договором від 01.03.2012 року та оцінені всі докази на підтвердження цих обставин.

Виходячи з викладеного, станом на день звернення до суду розмір боргу ОСОБА_1 перед ним в частині неповернутих до 31.12.2019 року 7000,00 доларів США становило за офіційним курсом НБУ 255980,20 грн. (36,5686 грн. за 1 долар США).

Пунктом 4.3 договору позики встановлено, що, у разі порушення Позичальником порядку та строків повернення коштів, встановлених п.2.2 Договору, Позичальник повинен сплатити Позикодавцю борг та 3% (три відсотки) річних від простроченої суми.

Враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідальність боржника відповідно ст. 625 ЦК України застосовується за період до 23.02.2022 включно.

Три проценти річних станом за період з 01.01.2020 по 23.02.2022, з урахуванням встановлених строків та обсягів повернення коштів, становить 16516,40 грн., виходячи з розрахунку:

- 7000 доларів США * 36,5686 грн. = 255980,20 (розмір боргу з 01.01.2020 по 23.02.2022 включно)

- 255980,20 грн. * 3% : 365 = 21,04 грн. (за кожний день прострочення платежу)

- 21,04 грн. * 785 (кількість днів прострочення до 23.02.2022 включно) = 16516,40 грн.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_1 в частині боргу, не сплаченого до 31.12.2019 року становить 272496,60 грн., виходячи з розрахунку: (255980,20 + 16516,40 = 272496,60).

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг в сумі 255980,20 грн. та три відсотки річних за час прострочення в сумі 16516,40 грн., а всього - 272496,60 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2725,00 грн.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказував, що він з 2004 року займався підприємницькою діяльністю. В 2012 році до нього звернувся відповідач, ОСОБА_2 , якого він знав раніше, із пропозицією про спільну підприємницьку діяльність.

Деякий час вони спільно провадили комерційну діяльність, а в лютому 2012 році ОСОБА_3 запропонував розширити бізнес за рахунок особистих інвестицій.

Позивач вказав, що не обізнаний в юридичних питаннях, довіряв відповідачу, тому в 2012 році підписав документи, які він підготував.

Проте, жодних коштів ОСОБА_2 йому не давав, а їхня спільна підприємницька діяльність припинилась.

В 2019 році відповідач звернувся до суду із позовом до нього про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.03.2012 року між ним та позивачем укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач за зустрічним позовом отримав від нього грошову суму розмірі 35000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх у наступному порядку: 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2017 року: 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2018 року, 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2019 року; 7000 (сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

ОСОБА_1 вважає, що договір позики від 01.03.2012 року має бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2.1. договору позики позикодавець зобов`язаний передати у власність позичальнику оговорену договором суму грошей до 01 березня 2012 року; приймати від позичальника повернення позики у тому вигляді, в якому це повернення обумовлюється сторонами. Факт повернення коштів (частини коштів) підтверджується розпискою позикодавця на тексті даного договору.

Згідно з п. 2.2 договору позики позичальник зобов`язується прийняти у власність позикові гроші у сумі, обумовленій цим договором. Факт отримання підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору.

Отже, сторони чітко і однозначно узгодили процедуру оформлення і факту передачі коштів і факту повернення коштів, а саме вчинення відповідних написів на тексті договору позики.

Наявний в матеріалах справи договір позики не містить, ані напису про передачу коштів, ані напису про повернення коштів.

Таким чином, висновки суду про встановлений факт передачі коштів відповідачу у якості позики та фактичне визнання ОСОБА_1 боргових зобов`язань протягом 2012-2017 року є такими, що не відповідають обставинам справи та дійсності.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним з моменту вчинення договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 від 01.03.2012 року.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року первісну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 255980, 20 грн. та три відсотки річних за час прострочення у сумі 16516, 40 грн., а всього 272496, 60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2725 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01.03.2012 року відмовлено повністю.

Рішення суду в частині вирішення первісних позовних вимог мотивовано тим, що ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув, доказів зворотному матеріали справи не містять, а тому наявні підстави для їх стягнення.

В частині зустрічного позову суд дійшов висновку, що твердження позивача за зустрічним позовом про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, є необґрунтованими, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було.

Окремо судом звернуто увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити по суті спору нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано оцінки тому факту, що він не підписував договір позики. Коштів в борг ніколи не отримував.

Вказує, що підпис від його імені в договорі позики від 01.03.2012 року є підробленим невідомими особами.

Вважає, що судом першої інстанції було безпідставно та необґрунтовано відмовлено йому в задоволенні клопотання про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико-хімічної експертизи.

Зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Водночас, наявний в матеріалах справи договір позики не містить, ані напису про передачу коштів, ані напису про повернення коштів.

Щодо визнання судом неналежним та недопустимим доказом у справі записів його розмов з ОСОБА_2 , то зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував, чим він керувався, відхиляючи такий доказ.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 01 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США.

Відповідно до п.2.2 договору позики, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки: 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000(сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

Відповідно п. 4.4 договору позики, позикодавець набуває право стягнення боргу у судовому порядку після закінчення кожного з термінів, встановлених пунктом 2.2. Договору.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30.01.2020 року у справі № 707/1574/19 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 01.03.2012 року в розмірі 366676,80грн, 3% річних в сумі 10805,19 грн., всього стягнуто 377481 грн.99 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3774,82 грн.

У вказаному рішенні суду судом встановлено, що 01.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000,00 доларів США. Згідно з п. 2.2. Договору позики від 01.03.2012 року факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору. Відповідно до п.2.2 договору позики ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки: 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 7000(сім тисяч) доларів не пізніше 31.12.2018 року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року;7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020року; 7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.

Відповідач порушив умови договору та не виконав своїх зобов`язань по поверненню боргу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд прийшов до висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданим позивачем договором позики від 01.03.2012 року, умови якого відповідач ОСОБА_1 не виконав, та в подальшому укладеними договорами, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 коштів відповідно до договору позики від 01.03.2012 року та фактичне визнання ОСОБА_1 боргових зобов`язань протягом 2012-2017 року.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року у справі № 707/1574/19 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2021 року, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з вищевикладеного, Черкаським районним судом Черкаської області під час розгляду справи № 707/1754/19 уже надано оцінку доказам, які позивач долучає до даної позовної заяви, а саме договору позики від 01.03.2012 року, договору застави від 15.06.2012 року, додаткової угоди від 25.03.2015 року до договору застави від 15.06.2012 року, договору застави товарів у обороті від 25.03.2015 року, які укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та встановлено що договір позики від 01.03.2012 року є укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згідно з умовами договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3500,000 доларів США.

Однак, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 01.03.2012 р. в сумі 7000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду (12.12.2022 року) становить 255980,20 грн. зі строком повернення до 31.12.2019 року, а також в порядку ст. 625 ЦК України, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого три відсотки річних за період із 01.01.2020 р. по 23.02.2022 року включно (785 днів) складає суму в розмірі 16516,40 грн.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Отже, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджуються укладеним сторонами договором позики від 01 березня 2012 року. На момент звернення позивача за первісним позовом до суду у ОСОБА_1 є наявна заборгованість за вказаним договором, а тому ОСОБА_2 правомірно звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно відхилено клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі комплексної судової почеркознавчої експертизи та фізико-хімічної експертизи, то колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що відповідно до рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30.01.2020 року у справі №707/1574/19, яке набрало законної сили 29.10.2020 року, та яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 і стягнуто з ОСОБА_1 на його користь частину коштів за договором позики 01.03.2012 року, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 брав участь під час судового розгляду вказаної справи та не оспорював факт підписання відповідного договору та не заявляв клопотання про призначення відповідної експертизи, не вказував на те, що договір позики підписано не ним, про вказану обставину він не зазначав у апеляційній та касаційній скаргах на судове рішення.

В суді апеляційної інстанції клопотань про призначення експертиз від сторони позивача за зустрічним позовом не надходило.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на суперечність доводів ОСОБА_1 щодо обставин підписання вказаного договору, оскільки він одночасно вказує як на підписання зазначеного договору позики невідомими особами, так і на ту обставину, що ОСОБА_2 , користуючись його цілковитою довірою, надав ряд документів, які він підписав не ознайомлюючись, та які містили і спірний договір позики.

Отже, твердження викладені в апеляційній скарзі, що відповідач за первісним позовом не підписував зазначені документи, є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В той же час, положення ЦК України не передбачають обов`язкового складення позичальником розписки на підтвердження отримання грошових коштів за письмовим нотаріально посвідченим договором позики.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що позивачем за первісним позовом не доведено факт передачі коштів ОСОБА_2 , оскільки законодавством не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки (або іншого документу) про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.

Вказане також узгоджується із позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі №707/1574/19.

Пунктом 2.1 вказаного договору позики позикодавець зобов`язався передати у власність позичальнику оговорену суму грошей до 01 березня 2012 року.

Отже, зі змісту даного пункту вбачається, що грошові кошти були передані позичальнику до дати підписання сторонами договору позики (01 березня 2012 року).

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог цивільного процесуального закону метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Колегія суддів зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.

ОСОБА_1 надані до суду два CD диски, які містять розмови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що сторони у суді першої інстанції не заперечували. ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечував щодо ведення розмов з відповідачем по його судових справах з іншою особою. Проте ОСОБА_2 заперечував, що у розмовах йде мова про їхні взаємовідносини та вказав, що запис розмов ОСОБА_1 проводився без його відома, та він не надавав згоди на запис розмов.

Зміст вказаних звукозаписів не доводять відсутності заборгованості у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 та не доводять факту недійсності договору позики.

Судом першої інстанції з урахуванням положень статті 89 ЦПК України надано належну оцінку вказаним доказам у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Судді: