ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 201/5016/21

провадження № 61-9107св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Технотрейд»,

третя особа- Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Ол Енд Руст»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Технотрейд», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Ол Енд Руст», про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та скасування рішень про державну реєстрацію

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Технотрейд» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у якому просила визнати недійсним договір від 23 листопада 2017 року № 57/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (далі - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт») і Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Технотрейд» (далі - ТОВ «Торговий дім Технотрейд»); визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 листопада 2017 року укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ТОВ «Торговий дім Технотрейд», зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. за № 869; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2017 року, індексний номер 38293537, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію іпотеки спецрозділу, а саме: реєстрація відступлення прав іпотеки (номер запису про іпотеку 23373377) на підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 869, виданий 23 листопада 2017 року; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2017 року, індексний номер 38293663, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію змін обтяження спецрозділу (номер запису про обтяження 23373531) на підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 869, виданий 23 листопада 2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 15 червня 2007 року між нею і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») було укладено договори про надання споживчого кредиту № 0 і № 0/2.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між нею і АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки № 0/0/3.

У подальшому за всіма вказаними договорами право вимоги було відступлено кілька разів, у тому числі ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на підставі договору про відступлення права вимоги.

У травні 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» за договором від 23 листопада 2017 року № 57/к відступило право вимоги за основним договірним зобов`язанням та за іпотечним договором на користь ТОВ «Торговий дім Технотрейд».

Вважає, що оспорювані договори підлягають визнанню судом недійсними з огляду на те, що під час укладання договору № 57/к було порушено вимоги ЦК України, а саме розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення права вимоги, новий кредитор не є фінансовою установою, як це передбачено законодавством. Порушення вимог щодо укладання зазначеного договору тягне за собою визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 листопада 2017 року.

Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем вказано ТОВ «Торговий дім Технотрейд», а інформації про попереднього іпотекодержателя немає, що суперечить Закону України «Про іпотеку». Таким чином, рішення державного реєстратора про внесення записів про іпотеку та обтяження підлягають скасуванню відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У зв`язку з цим просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 16 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю позивачкою того, що оспорюваний правочин порушує її права та обов`язки як боржника, адже зміст договору 23 листопада 2017 року № 57/к про відступлення права вимоги, за умовами якого право грошової вимоги перейшло до ТОВ «Торговий дім Технотрейд», є договором цесії. Оскільки основний договір відступлення права вимоги не визнаний судом недійсним, немає підстав і для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором та інших похідних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги суд визнав необґрунтованими, він не перевіряв дотримання позивачкою позовної давності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 17 серпня 2022 рокуапеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнив. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року скасував, ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнавнедійсним договір від 23 листопада 2017 року № 57/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ТОВ «Торговий дім Технотрейд».

Визнавнедійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 листопада 2017 року, укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ТОВ «Торговий дім Технотрейд», зареєстрований за № 869 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І.

Скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 23 листопада 2017 року, індексний номер 38293537, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію іпотеки спецрозділу, а саме: реєстрація відступлення прав іпотеки (номер запису про іпотеку 23373377) на підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, виданого 23 листопада 2017 року, серія та номер 869.

Скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2017 року, індексний номер 38293663, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію змін обтяження спецрозділу (номер запису про обтяження 23373531) на підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 869, виданий 23 листопада 2017 року.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що укладений між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ТОВ «Торговий дім Технотрейд» договір про відступлення права вимоги від 23 листопада 2017 року, незважаючи на його назву (договір відступлення права вимоги) за своєю юридичною природою є договором факторингу. З укладенням оспорюваного договору відбулася заміна кредитодавця на установу, яка не належить до фінансових у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та не може надавати фінансових послуг, у тому числі і у формі факторингу. Також суд виходив з того, що розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення вимоги, а тому новий кредитор набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена кредитним договором.

Оскільки договір від 23 листопада 2017 року № 57/к суперечить нормам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу, апеляційний суд дійшов висновку про визнання оспорюваних договорів недійсними та про скасування оспорюваних рішень державного реєстратора.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У вересні 2022 року ТОВ «Торговий дім Технотрейд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувало те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 911/843/16, від 09 червня 2021 року у справі № 752/12242/19, у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 та у постанові Вищого господарського суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 910/7209/13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що відступлення права вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки від Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», яке перебувало в процедурі ліквідації, до ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» не обов`язково мало бути здійснене лише на користь фінансової установи. Відповідно, і подальше відступлення такого права вимоги від ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» можливо на користь осіб, які не є фінансовими установами.

Таким чином, немає підстави вважати, що договір від 23 листопада 2017 року № 57/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитними договорами є договором факторингу, адже суб`єктний склад сторін договору не має особливостей, які притаманні договору факторингу, і новий кредитор не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.

Також скарга містить доводи про те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які регулюють позовну давність, та не врахував того, що ТОВ «Торговий дім Технотрейд» подало до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

01 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19 січня 2023 року суддею-доповідачем визначено Зайцева А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд установив, що 15 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 були укладені договори про надання споживчого кредиту № 0 і № 0/2.

Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки № 0/0/3, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому за всіма вказаними договорами право вимоги було відступлено кілька разів, у тому числі ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» на підставі договору про відступлення права вимоги.

23 листопада 2017 року ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» за договором 57/к відступила право вимоги за основним договірним зобов`язанням м на користь ТОВ «Торговий дім Технотрейд».

Крім того, на підставі договору від 23 листопада 2017 року про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» відступило новому іпотекодержателю ТОВ «Торговий дім Технотрейд» право вимоги за іпотечним договором від 15 червня 2007 року № 0/0/3.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) дала таку характеристику договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Аналогічного висновку про неможливість відступлення права вимоги за основним та забезпечувальним зобов`язаннями на користь юридичної особи, яка не є фінансовою установою дійшов Верховний Суд у постанові від 05 січня 2024 року у справі № № 442/6239/20 (провадження № 61-20258св21).

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд врахував, що відбулася заміна кредитодавця на юридичну особу - ТОВ «Торговий дім Технотрейд», яка відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не належить до установ, що можуть надавати фінансові послуги.

Таким чином, відступлення права вимоги за кредитними договорами і договором іпотеки на користь ТОВ «Торговий дім Технотрейд» суперечить частині третій статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Відповідно до ТОВ «Торговий дім Технотрейд» не могло перейти право вимоги ні за кредитними договорами, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації змін обтяжень за договором іпотеки також не було.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки і задоволення вимог, які є похідними від основної вимоги.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ТОВ «Торговий дім Технотрейд» у суді першої інстанції подало заяву про застосування позовної давності, з посиланням на те, що про оспорювані правочини від 23 листопада 2017 року позивачка дізналася у грудні 2017 року, а з позовом звернулася 21 травня 2021 року, тобто з пропуском позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Таким чином, пред`явлення позову відбулося в межах позовної давності, а доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржувана постанова не суперечить правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Технотрейд» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов