Справа № 692/1382/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Романової О.Г.,

при секретарі судового засідання - Данілової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ТОВ «Росвен інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

в с т а н о в и в:

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Драбівського районного суду Черкаської області, за підсудністю, для розгляду, надійшла позовна заява ТОВ «Росвен інвест Україна», адреса: бульвар Вацлава Гавела, 6, м. Київ, (далі позивач) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса:

АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі відповідач) про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 січня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання коштів у позику № 2858038 після заповнення відповідачем відповідної електронної заявки на отримання фінансового кредиту на сайті первісного кредитора в мережі Інтернет.

25 січня 2022 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору № 2858038, на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Лінеура Україна» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор М363, який боржником введено та відправлено.

Таким чином, 25 січня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Договір про надання коштів у позику № 2858038 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 1.2. Договору на умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.

ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за Договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти.

Відповідач свої зобов`язання у повному розмірі не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.

23 травня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем укладено Договір факторингу № 01.02-25/23, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитору за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошової кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу у порядку та строки, встановлені Договором факторингу.

Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складала 70086,00 грн., яка складається з:

- 15000,00 грн. заборгованості по тілу кредиту;

- 55086,00 грн. заборгованості по відсотках.

Позичальник на користь нового кредитора жодних платежів станом на дату подання позову не здійснював, добровільно заборгованість не погашає, тому позивач, посилаючись на норми цивільного законодавства просить стягнути з відповідача на свою користь

70086,00 грн. заборгованості за Договором про надання коштів у позику № 2858038 від

25 січня 2022 року та судові витрати.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

05 березня 2023 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Підодвірного Т.І. надійшов відзив на позовну заяву, поданий в строк, встановлений судом.

Так, представник відповідача ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася в порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документу.

Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатися електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам ст.ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору оренди майна з правом викупу між сторонами.

Отже, позивачем не доведений факт укладення Договору про надання коштів у позику № 2858038 від 25 січня 2022 року, а отже вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Крім цього, позивачем не надано жодного доказу отримання відповідачем грошових коштів у позику.

Щодо укладення договору факторингу між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем зазначає наступне.

Як доказ набуття права вимоги за Договором про надання коштів у позику № 2858038 позивач надає суду договір факторингу, витяг з реєстру боржників та роздруківку, яку сам позивач виготовив під назвою «витяг з реєстру боржників».

Проте, у договорі факторингу відсутні ПІБ відповідача та відсутня будь-яка інформація, щодо осіб за якими відступається право вимоги. Такий перелік осіб повинен міститися у реєстрі боржників. Проте поданий позивачем реєстр боржників, із підписом сторін, які уклали договір факторингу не містить жодної інформації стосовно відповідача. А поданий позивачем витяг з реєстру боржників, виготовлено позивачем самостійно та не містить підписів всіх сторін, які уклали договір факторингу.

У судове засідання представник позивача ТОВ «Росвен інвест Україна» не з`явився, правом на подання відповіді на відзив не скористався, у позовній заяві розгляд справи просив проводити за його відсутності.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До матеріалів справи долучено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2858038 від 25 січня 2022 року (далі Кредитний договір), укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору на умовах, встановлених Договором, ТОВ зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.

Сума кредиту 15000,00 грн. Строк 360 днів (п. 1.3 Кредитного договору).

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується: -у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 цього Договору.

Згідно п. 2.1 Кредитного договору кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки

№ НОМЕР_2 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту.

Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом трьох робочих(банківських) днів з моменту укладення цього Договору. У випадку, якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладення Договору, а у наступні календарні дні, Графік платежів підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений в п. 1.3 Договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів. Новий графік платежів розміщується Товариством в особистому кабінеті (п. 2.2 Кредитного договору).

Позивачем долучений до позову Паспорт споживчого кредиту який містить персональні інформацію та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткову інформацію та інші важливі аспекти та Лист за вих. № 2858038 від

23 травня 2023 року, який містить детальний опис дій, вчинених сторонами для укладання договору № 2858038 від 25 січня 2022 року.

При цьому, в листі зазначено про блокування на картковому клієнта випадкової суми (п. 8), докази такого блокування матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання, згідно із ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлює принцип обов`язковості виконання договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як зазначає представник позивача указаний Договір укладено шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому, візуальне відображення одноразового ідентифікатора, як засобу електронного підписання, у вигляді комбінації символів на паперовій копії договору, саме по собі не містить слідів активних вольових дій відповідача.

Так, будь-які електронні докази, чи паперові копії електронних доказів, які пов`язували б наявність на договорі одноразового ідентифікатора саме з діями відповідача, направленими на укладення договору в матеріалах справи відсутні, як відсутні й докази того, що одноразовий ідентифікатор «М363» генерувався на підставі заявки відповідача, що саме цей одноразовий ідентифікатор відправлявся відповідачу, коли і куди саме відправлявся, чи вводив відповідач для укладення договору саме цей ідентифікатор, куди вводив та за яких умов, про що та у якій формі повідомлявся при введенні ідентифікатора.

Тобто надрукований на договорі та додатку 1 до договору запис «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором М363 ОСОБА_1 », сформовано самим кредитором, а доказів, які б це спростовували, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом представник позивача посилається на те, що відповідач всупереч умовам указаного Договору, не виконав свого зобов`язання, має непогашену заборгованість у розмірі 70086,00 грн.

Суд зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи (Висновок Верховного Суду від 13 травня 2020 року (справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19).

Долучений представником позивача розрахунок заборгованості не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі №161/16891/15-ц) дійшов висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Між тим, із урахуванням викладеного, на підставі наданих позивачем доказів, суд вбачає, що розмір боргу, заявлений товариством до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи.

В матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів первісним кредитором на рахунок відповідача.

Зокрема, позивачем не надано суду копію меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, виписок по картковому рахунку, належним чином проведеного розрахунку заборгованості, тощо.

Правова позиція щодо первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2018 року в справі №364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що кредит надається Товариством шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки

№ НОМЕР_2 , при цьому суду не долучено доказів про те, що картка з таким номером належить саме відповідачу, та представником позивача не заявлялось клопотання про витребування такого доказу у відповідній банківській установі.

23 травня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен інвест Україна» укладено Договір факторингу № 01.02-25/23, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитору за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошової кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу у порядку та строки, встановлені Договором факторингу.

Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.

Відповідно до ст. 1080, 1084 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.

Відповідно до ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

До договору факторингу № 01.02-25/23 долучено копії першої та останньої сторінок Реєстру боржників до указаного договору, які є нечитабельними та із його змісту неможливо встановити чи наявні там дані щодо відповідача.

Крім цього, сформований директором ТОВ «Росвен інвест Україна» Витяг з реєстру боржників №1 до Договору факторингу № № 01.02-25/23 містить номер кредитного договору, дані відповідача, дані щодо договору та розмір заборгованості. Проте, такий витяг не містить підпису іншої сторони Договору факторингу - ТОВ «Лінеура Україна», а тому не може бути визнаний належним та допустимим доказом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Росвен інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 березня 2024 року.

Суддя О.Г. Романова