Справа № 138/19/24
Провадження №:2/138/274/24
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2024 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі головуючого судді Холодової Т.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Орло Ю.В. звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з осені 2018 року по 2020 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання та за спільні кошти сторонами придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 . Також, за відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :04:001:0773 по АДРЕСА_1 . Однак, після придбання будинку, сторони перестали проживати разом однією сім`єю. Так як вказане вище майно було придбане сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, факт якого підтверджується заявою позивача про надання письмової згоди відповідачу на придбання будинку, посвідченої приватним нотаріусом, позивач вважає, що майно належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності. В добровільному порядку поділити спірне майно сторони не можуть. Відтак представник позивача просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки.

Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 04.01.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами та витребувано докази.

23.01.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відзив мотивовано тим, що викладені позивачем в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Зокрема, сторони періодично проживали разом без будь-яких зобов`язань та на період спільного проживання складались коштами на харчування, проте, одяг, взуття та речі першої необхідності кожен купував собі окремо за свої кошти, а відтак сім`ї, в розумінні ст. 3 СК України у сторін не було. Сторони познайомились в лютому 2017 року та з квітня почали зустрічатись, періодично їздили в гості до матері позивача в с. Романківці Чернівецької області та до родичів відповідача в Хмельницьку область. В серпні 2017 року сторони поїхали за кордон на заробітки, де кожен сплачував за себе за житло, проїзд та ніс витрати на своє утримання, крім харчування, яке було спільним. При цьому спільного бюджету сторони не мали відповідач відкладала кошти на придбання особистого житла, а позивач на придбання особистого автомобіля. Весною 2018 року позивач придбав у свого батька автомобіль, частину коштів за який заплатив при оформленні договору купівлі-продажу, іншу частину віддав батькові пізніше. В січні 2019 року відповідач домовилась з ОСОБА_3 про купівлю в нього житлового будинку в с. Серебрія Могилів-Подільського району та у зв`язку з тим, що вона мала передати значну суму грошових коштів продавцеві вона попросила ОСОБА_1 поїхати з нею до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу. Відповідач повідомила нотаріусу, що вона є покупцем та купує будинок за власні кошти, однак на запитання нотаріуса ким являється ОСОБА_1 повідомила, що вони разом проживають, а тому нотаріус зробила відмітку про те, що договір укладається за згоди ОСОБА_1 , не пояснюючи при цьому таку необхідність. Вказаний будинок було придбано відповідачем за 4500 доларів США, ніякої участі в ремонтних роботах та догляді за будинком позивач не приймав, всі особові рахунки щодо електропостачання, доступу до мережі інтернет оформлено на відповідача. Також відповідач зазначила, що з 2019 року вони з позивачем проживають окремо та позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.

Позивач та його представник правом подання відповіді на відзив не скористались.

Ухвалою суду від 14.02.2024 за клопотанням представника позивача витребувано додаткові докази, які надійшли до суду 01.03.2024.

Позивач та його представник, належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавали. Відповідач, належним чином повідомлена про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавав, свої заперечення щодо позову виклала у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України вказане дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, в редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

Тлумачення статті 74 СК України свідчить, що для застосування статті 74 СК України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто, така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами; приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті приватного права та/або інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Тому суд акцентує увагу, що не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є підставою для відмови в позові про поділ такого майна.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) вказано, що: «згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12)».

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18 січня 2019 року придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.01.2019 посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Павлюк Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 57 (а.с. 10-11).

18.01.2019 за ОСОБА_2 на підставі вказаного договору купівлі-продажу було зареєстровано право власності на придбаний житловий будинок, загальною площею 50,7 кв. м, номер відомостей про речове право 29907899, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 20.12.2023 за № 359142497 (а.с. 15- зворотній бік).

Відповідно до п. 1.7 вказаного вище Договору купівлі-продажу, придбання житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою ОСОБА_1 , з яким покупець проживає однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Павлюк Л.М. 18 січня 2019 року за реєстровим № 58.

Як вбачається з копії заяви від 18.01.2019 ОСОБА_1 дав згоду на купівлю та укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , з якою він проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі між собою, житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Справжність підпису на вказаній заяві засвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Павлюк Л.М. та заяву зареєстровано в реєстрі під № 58.

Вказаною заявою ОСОБА_1 також підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання житлового будинку є їх спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності та такий, що набувається ними за час спільного проживання. Також вказаною заявою ОСОБА_1 підтвердив, що договір купівлі-продажу, з текстом якого він ознайомлений, укладається ОСОБА_2 на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їхньому волевиявленню.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №450/2286/16-ц).

Отже, при вирішенні даних спорів правовій оцінці підлягає також дії (поведінка) учасника цивільних відносин з приводу дотримання принципу добросовісності.

У даному випадку, відповідач ОСОБА_2 висловила, як прямо (у Договорі купівлі-продажу житлового будинку), так і своєю поведінкою (оскільки з моменту укладення договору купівлі-продажу не зверталась щодо його оскарження), що спірний житловий будинок був придбаний нею за згодою ОСОБА_1 , з яким вона проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі.

Вказану обставину підтвердив і позивач надавши письмову заяву про згоду на укладення відповідачем Договору купівлі-продажу від 18.01.2019, яка була зареєстрована та посвідчена приватним нотаріусом.

Отже, відповідач добровільно визначила статус придбаного будинку, як спільної сумісної власності сторін.

Таким чином, наданими позивачем доказами підтверджується, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , придбаний за час спільного проживання позивача та відповідача, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти, а тому вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічною є норма ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частина перша ст. 71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач, заперечуючи щодо того, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності, посилається на те, що сторони хоча й разом проживали, однак не мали спільного бюджету, грошові кошти кожен заробляв та відкладав на свої потреби. На підтвердження вказаних обставин відповідач надала наступні докази: копії рахунків за спожиту електричну енергію від 07.01.2024 та від 08.02.2020, з яких вбачається, що споживачем електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 40, 41); копію договору від 05.07.2021 про надання доступу до мережі інтернет за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між оператором та ОСОБА_2 з актом приймання-передачі обладнання та актом виконання робіт (а.с. 42-45, 46, 47).

Разом з тим, вказані докази свідчать лише про те, що відповідачем як зареєстрованим власником укладались договори на надання комунальних послуг та сплачувались кошти за такі послуги. Проте такі докази не спростовують правовий статус спірного будинку як майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Також, відповідач надала роздруківку із системи МВС про реєстрацію транспортного засобу, згідно якої за відповідачем 15.05.2018 було зареєстровано транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito» 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 38-39).

Однак, такий доказ також не спростовує обставин того, що сторони на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу з придбання спірного будинку не проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, суд встановив, що сторони не досягли згоди щодо поділу спірного майна в позасудовому порядку. При цьому житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний та зареєстрований за ОСОБА_2 під час їх спільного з позивачем проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому в силу ст. 74 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності та відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу в рівних частках.

Щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що пунктом 1.4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.01.2019 визначено, що згідно з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Могилів-Подільському районі Вінницької області 10.01.2019 за № НВ-019, відчужуваний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер якої :04:001:0773. Інформація про зареєстроване право на вказану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Відповідно до рішення № 407 від 23.04.2019 29 сесії 7 скликання Серебрійської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та додатку № 1 до нього вирішено затвердити технічні документації із землеустрою щодо відведення встановлених меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у власність, зокрема ОСОБА_2 , земельну ділянку АДРЕСА_2 (а.с. 12).

На підставі вказаного вище рішення за відповідачем 06.05.2019 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :04:001:0773 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору (присадибна ділянку), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15 та від 25 лютого 2019 року справа № 199/2099/17, провадження № 61-35533св18.

Таким чином, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, а, тому є необхідність у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.

Заявляючи вимогу про застосування позовної давності, відповідач посилалась на те, що сторони припинили спільне проживання з весни 2019 року. З цього часу позивач жодних претензій щодо будинку не пред`являв, його доглядом не займався, тобто не проявляв ніякого інтересу, який би свідчив про те, що він є співвласником спірного будинку.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тлумачення статті 72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що в силу вказівки в частині другій статті 74 СК правила передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Вочевидь, такий же критерій має бути і щодо позовної давності для поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто, позовна давність не застосовується коли жінки та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінка та чоловік припиняють проживати однією сім`єю.

Разом з тим, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Разом з тим, як зазначила відповідач у відзиві, ніякого спору щодо майна та його розподілу між сторонами не було, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірному будинку та в березні місяці 2023 був знятий з реєстрації.

Отже, відповідач сама підтвердила факт того, що припинення спільного проживання з позивачем не пов`язано з порушенням права власності позивача, зокрема і права користування спірним будинком. При цьому, як вказала відповідач позивач втратив право користування спірним будинком саме з березня 2023 року, що на думку суду також свідчить, про відсутність підстав стверджувати про пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна.

За наведених вище підстав суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 3, 57, 58, 60, 69-72, 74 Сімейного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 3, 256-257, 261, 316, 317, 319, 355, 368, 372, 377 Цивільного кодексу України, ст. 7 ч. 13, 12, 76-81, 141 ч. 1, 178 ч. 8, 259 ч. 1, 2, 6, 263-265, 273, 279 ч. 5 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 50,7 кв. м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :04:001:0773 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати у виді судового збору у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник позивача: адвокат Орло Юлія Вікторівна, адреса для листування: вул. Миколаївська, 30, м. Богуслав, Обухівський район, Київська область, 09701.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник відповідача: адвокат Середюк Олена Василівна, адреса для листування: вул. Стависька, 24/11, м. Могилів-Подільський, Вінницька область.

Суддя Т.Ю. Холодова