П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м. Київ

Справа №758/14091/19

Провадження № 22-ц/824/4076/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 06 березня2024 року

Повний текст постанови складено 08 березня2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

секретаря Мандрики О.П.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія

«Студія 1+1»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет»,

особа, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року та за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (далі - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1»), Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» (далі -ТОВ «1+1 Інтернет») про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія1+1» у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45», яка вийшла в ефір на телевізійному каналі «Телерадіокомпанія «Студія1+1» о 19 год. 30 хв., було здійснено трансляцію сюжету з твердженнями, що мер ОСОБА_4 забрав у столичної підприємиці будівлю для готелю свого брата. Відеозапис вказаного сюжету програми збережено

і міститься на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою вебсторінки в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 якою, відповідно до довідки від 24 вересня 2019рокувих. №128/2019-Д управляє ТОВ «1+1 Інтернет», та на Youtube каналі телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_5 -ІНФОРМАЦІЯ_6. Також цей сюжет розміщений у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «ІНФОРМАЦІЯ_7/.

Також позивачі вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою вебсторінки в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_9 була розміщена інформація у вигляді статті з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_10», яка

в цілому повторювала інформацію, поширену в ефірі Телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45» ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказували, що розповсюджена інформацію була поширена серед невизначеного кола осіб та позивачі вважали її негативною та недостовірною.

Так, ОСОБА_1 і ОСОБА_1 просили визнати недостовірною, такою, що порушує їх честь, гідність, ділову репутацію наступну інформацію відеосюжету:

- назву відеосюжету: «ІНФОРМАЦІЯ_11»;

- фразу 1. «…«ІНФОРМАЦІЯ_12 »;

- фразу 2. «ІНФОРМАЦІЯ_13.»;

- фразу 3. «ІНФОРМАЦІЯ_14 ...»;

- фразу 4. «ІНФОРМАЦІЯ_16»;

- фразу 5. «ІНФОРМАЦІЯ_17»;

- фразу 6. «ІНФОРМАЦІЯ_18»;

- фразу 7. «ІНФОРМАЦІЯ_19».

Також позивачі просили визнати недостовірною, такою, що порушує їх честь, гідність, ділову репутацію наступну інформацію, викладену у статті:

- назву статті: «ІНФОРМАЦІЯ_20»;

- фразу 1. «ІНФОРМАЦІЯ_21»;

- фразу 2. «ІНФОРМАЦІЯ_22 …);

- фразу 3. «ІНФОРМАЦІЯ_23»;

- фразу 4. «ІНФОРМАЦІЯ_24»;

- фразу 5. «ІНФОРМАЦІЯ_25»;

- фразу 6. «ІНФОРМАЦІЯ_26».

Також позивачі просили зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію відносно позивачів у спосіб, ідентичний способу її поширення, не пізніше семи днів з дня набрання рішенням суду законної сили, у ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45» шляхом зачитування в повному обсязі повного тексту рішення суду, постановленого за результатами розгляду цієї позовної заяви. Зобов`язати відповідачів видалити сюжет, розміщений за відповідними адресами в мережі інтернет, стягнути на користь ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 10 000 000,00 грн та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Подільського районного суд м. Києва від 09 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації. Вирішено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

У підготовчому засіданні представником відповідачів була подана заява про залучення ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів.

Представник позивачів заперечував проти задоволення зазначеної заяви, посилаючись на те, що можливе рішення у цій справі жодним чином не впливає на права та обов`язки особи, яку просять залучити відповідачі.

За наслідками розгляду зазначеної заяви та враховуючи приписи статті 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» суд відмовив у задоволені зазначеної заяви, оскільки на переконання суду рішення у справі не може вплинути на права та обов`язки особи, яку відповідачі просять залучити в якості третьої особи. Також відповідачами, при поданні зазначеної заяви, не виконано вимоги частини першої статті 54 ЦПК України щодо надання суду доказів про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

Представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки, на його думку оприлюднена інформація носить характер оціночних суджень, є критичною оцінкою певних фактів

і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Також на думку відповідача, оскільки позивачі

є публічними особами, то межі допустимої критики щодо них є значно ширшими, ніж щодо окремої пересічної особи.

Представник ТОВ «1+1 Інтернет» подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки, на його думку, позивачами не надано належних та допустимих доказів поширення відповідачами зазначеної інформації.

Представник позивачів надав відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів відповідача. Зокрема, представник позивачів надав додаткові пояснення щодо обставин оприлюднення спірної інформації в ефірі ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та розміщення її в мережі інтернет.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інформацію, поширену в ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ТСН Тиждень» ІНФОРМАЦІЯ_27 року ТОВ «Тлерадіокомпанія «Студія 1+1», відеозапис якого розміщено на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_28 , на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5 - ІНФОРМАЦІЯ_5 » на сторінці програми «ІНФОРМАЦІЯ_29/, зокрема:

- назву відеосюжету: «ІНФОРМАЦІЯ_30»;

- фразу 1. «...« ІНФОРМАЦІЯ_31 »;

- фразу 2. «ІНФОРМАЦІЯ_32»;

- фразу 3. «ІНФОРМАЦІЯ_33 »;

- фразу 4. «ІНФОРМАЦІЯ_15...»;

- фразу 5. «ІНФОРМАЦІЯ_34».

- фразу 6. «ІНФОРМАЦІЯ_35»;

- фразу 7. «ІНФОРМАЦІЯ_36»;

Визнано недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію, поширену у вигляді статті, розміщеної на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_37. зокрема:

- назву статті: «ІНФОРМАЦІЯ_10»;

-фразу 1. «ІНФОРМАЦІЯ_38»;

-фразу 2. «ІНФОРМАЦІЯ_39);

- фразу 3. «ІНФОРМАЦІЯ_40»;

-фразу 4. «ІНФОРМАЦІЯ_41»;

- фразу 5. «ІНФОРМАЦІЯ_42».

-фразу 6.«ІНФОРМАЦІЯ_43».

Зобов`язано ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спосіб, ідентичний способу її поширення, не пізніше семи днів з дня набрання рішенням суду законної сили, у ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ТСН Тиждень» шляхом зачитування в повному обсязі повного тексту рішення суду, постановленого за результатами розгляду цієї позовної заяви.

Зобов`язано ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ТОВ «1+1 Інтернет»:

-видалити відеозапис, який розміщено на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 та на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду у цій справі про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45»;

-видалити відеозапис, що є на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_44 та на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5 розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного рішення суду

у цій справі про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45»; видалити відеосюжет, поширений в ефірі програми «ІНФОРМАЦІЯ_45» (хронометраж запису 52:12 - 59:40, 01:07:00 - 01:19:24), який розміщено у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «ІНФОРМАЦІЯ_45» за адресою в мережі інтернет-ІНФОРМАЦІЯ_46/ та у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «ІНФОРМАЦІЯ_45» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_47 розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45»;

-видалити статтю з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_10», розміщену на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8 та на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 розмістити копію повного тексту рішення суду про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнено з ТОВ «Телерадіокомпанія«Студія 1+1» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої розміщенням недостовірної інформації, в розмірі 100 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Визнаючи недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інформацію зазначену у позовній заяві, суд першої інстанції виходив із того, що сторона відповідачів не довела достовірність поширеної відносно позивачів інформації у відеосюжеті та статті, а також те, що вказана інформація носить характер оціночних суджень. Спірна інформація є фактичними твердженнями, при цьому судом враховано висновок лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 28 серпня 2019 року № 2859, складений експертом Л. В. Фраймович, згідно якої поширена інформація про позивачів містить висловлювання в яких наявна негативна інформація щодо позивачів; інформація, які позивачі просять визнати недостовірною, є такою, що викладена у формі фактичних тверджень. Суд також зазначив, що докази, надані відповідачами не підтверджують розповсюджену відповідачами інформацію. Розповсюджена інформація про позивачів виходить за межі права на свободу вираження поглядів та допустимої критики, і є надмірною навіть, якщо висловлена щодо публічних осіб.

Врахувавши положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації і Резолюції Парламентської асамблеї ради Європи 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» та з огляду на ненадання відповідачем жодних доказів на підтвердження висловлювань, що є предметом дослідження в цій справі, суд вказав, про безпідставність доводів відповідача, викладених його представником, під час судових дебатів та у відзиві на позовну заяву, що та обставина, що позивачі є публічними особами дозволяє відповідачу, як засобу масової інформації, розповсюджувати гостру та сильну критику з приводу того, як позивачі виконували або виконують свої функції.

Суд також взяв до уваги, що відповідно до етичних принципів журналістики журналістика не повинна змінювати правдиву й неупереджену інформацію або чесні думки, використовувати їх на користь ЗМІ, намагаючись створити чи сформувати громадську думку, оскільки законність журналістики ґрунтується на ефективній повазі основоположного права громадян на інформацію як складовій поваги демократичних цінностей. Тому журналістика, пов`язана із законними розслідуваннями, обмежується достовірністю й чесністю інформації та думок і є несумісною з журналістськими кампаніями, що проводяться на підставі заздалегідь випрацюваних позицій і спеціальних інтересів.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку що достатнім засобом відновлення прав позивачів буде задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача оголосити в ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ТСН Тиждень» резолютивної частини цього рішення.

З огляду на ступень порушення відповідачами прав позивачів суд погодився

з обґрунтованістю вимог позивачів щодо зобов`язання відповідачів видалити спірні відеосюжет та статтю за відповідними посиланнями в мережі Інтернет та розміщення за цими самими адресами в мережі Інтернет відеозапису оприлюднення диктором

ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду, постановленого за результатами розгляду цієї позовної заяви та розміщення замість оприлюдненої статті з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_10» повного тексту рішення суду у цій справі.

Беручи до уваги, що відновлення прав позивачів відбудеться шляхом зачитування резолютивної частини рішення у прямому ефірі, розміщення відповідачами на зазначених ресурсах в мережі Інтернет повного тексу рішення та приймаючи до уваги винну поведінку відповідачів та те, що інформація, що шкодить діловій репутації ОСОБА_2 , була розповсюджена серед великої кількості людей найрейтинговішим телеканалом, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.

З урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань та взявши до уваги той факт, що позивач є публічною особою, вказану суму суд вважав співмірною та такою, що відповідає принципу розумності, а відтак це відповідає вимогам частини третьої статті 23 ЦК України.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 травня

2021 року заяву представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - адвоката Біцюка В. С. про ухвалення додаткового рішення в частині судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 109 794,31 грн.

Стягнено з ТОВ «1+1 Інтернет» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 109 794,31 грн.

Стягнено з ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 54 520,52 грн.

Стягнено з ТОВ «1+1 Інтернет» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 54 520,52 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що під час ухвалення рішення у справі, суд не вирішив питання про судові витрати. Вирішуючи питання щодо сум, які підлягають стягненню, суд першої інстанції виходив із пропорційності задоволених позовних вимог, та наявністю актів приймання передачі наданої правової допомоги Адвокатського об`єднання «ОМП» на правову допомогу у справі № 758/14091/19 а договорами про надання правової допомоги від 02 липня 2019 року № 01-07/19 та від 22 липня 2019 року № 22/07-19 на суми 269 781,84 грн та 105 967,44 грн.

18 березня 2021 року представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_15 подала до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року в частині задоволених позовних вимог про:

-визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інформації, поширеної ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» в ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ТСН Тиждень», відеозапис якого розміщено на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5, на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5, у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «ТСН Тиждень»;

- визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інформації, поширеної

у вигляді статті, розміщеної на сайті «ТСН» (Телевізійної служби новин» (https://tsn.ua);

- зобов?язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформація у спосіб, ідентичний способу її поширення, не пізніше семи днів з дня набрання рішенням суду законної сили, у ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1»

у програмі «ТСН Тиждень» шляхом зачитування в повному обсязі повного тексту рішення суду, постановленого за результатами розгляду цієї позовної заяви;

- зобов?язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» видалити відеозапис, який розміщено на офіційному сайті «ТСН» та на офіційному сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду у цій справі про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в програмі «ТСН Тиждень»;

- зобов?язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» видалити відеозапис, що є на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5 та на Youtube каналі програми «ІНФОРМАЦІЯ_5 розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного рішення суду у цій справі про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в програмі «ТСН Тиждень»;

- зобов?язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» видалити відеосюжет, поширений в ефірі програми «ТСН Тиждень» (хронометраж запису 52:12 - 59:40, 01:07:00 - 01:19:24), який розміщено у соціальній мережі Facebook на сторінці програми «ТСН Тиждень» розмістити відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в програмі «ТСН Тиждень»;

- зобов?язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» видалити статтю, розміщену на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 та на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 розмістити копію повного тексту рішення суду про спростування недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2

- та ухвалити у вказаних частинах нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цих частинах.

Апеляційна скарга представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_15 мотивована тим, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року порушено права

ОСОБА_3 , оскільки в інформації, яку просять спростувати позивачі, йде згадування про неї. Також заявник вказує про те, що місцевий суд не надав належної оцінки як конкретним фразам, так і всьому тексту в цілому, розміщеному відповідачами; не встановив, чи були вони метою утвердження звинувачення позивачів у вчиненні кримінально-караних діянь, або вони були висловлюваннями ОСОБА_3 про пережитий нею безцінний та унікальний досвід, який вона в силу суб?єктивного сприйняття розцінювала як незаконні дії щодо неї та товариства, директором якого вона є. Суду слід було оцінити, чи були у ОСОБА_3 підстави для подібних висловлювань з урахуванням взаємовідносин сторін, що передують подіям і її особистого психоемоціонального відношення до того, що трапилося. Заявник також вказує про ет, що висновок експерта від 20 серпня 2019 року № 2859 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складений експертом Фраймович Л. В. є неналежним доказом у справі, оскільки замовлений та проведений до відкриття провадження у справі.

30 березня 2021 року представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» - адвокат Здоровець С. В. подав до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» - адвоката Здоровець С. В. мотивована тим, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року не містить жодної характеристики оскаржуваної інформації проведеної самим судом на предмет оцінності суджень чи фактичності тверджень, негативності оспорюваної інформації, віднесення її саме до позивачів, завдання такою інформацією їм шкоди, з чим пов?язують наявність складу дифамаційного правопорушення. Не містить рішення і ґрунтовної оцінки доказів, що у сукупності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та пункту 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України. Висновок експерта не був досліджений на предмет обґрунтованості, дотримання норм процесуального права, був взятий судом за догму, яка не може породжувати жодних сумнівів. Заявник вказує, що

в даному випадку відсутній склад дифамаційного правопорушення. Спірна інформація

є оціночним судженням, що не підлягає спростуванню та має значний суспільний інтерес. Мотивувальна частина рішення не відповідає її резолютивній частині, що стосується зачитування повного тексту судового рішення. Щодо моральної шкоди заявник вказує про те, що суд безпідставно не врахував, що покарання засоби масової інформації за участь у поширенні висловлювань інших осіб суттєво заважало б пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу та порушує статтю 10 Конвенції. Звертає увагу також на те, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі «головну героїню сюжету та джерела спірної інформації» ОСОБА_3

30 березня 2021 року представник ТОВ «1+1 Інтернет» - адвокат Здоровець С.В. подав до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Аргументи апеляційної скарги представника ТОВ «1+1 Інтернет» - адвоката Здоровець С. В. є аналогічними аргументам, викладеним в апеляційній скарзі представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» - адвоката Здоровець С. В.

07 липня 2021 року представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1 і ТОВ «1+1 Інтернет» - адвокат Здоровець С. В. подав до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення Подільського районного судум. Києва від 21 травня 2021 року в частині стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу та відмовити у стягненні з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» і ТОВ «1+1 Інтернет» - адвоката Здоровець С. В. мотивована тим, що до закінчення судових дебатів у справі, представником позивачів не подано всіх необхідних документів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, стороною позивача такого клопотання навіть не було заявлено. Суми визначені в якості витрат на професійну правничу допомогу не співмірні, ані зі складністю справи, ані з середньоринковими витратами, ані з обсягом задоволених вимог.

18 червня 2021 року матеріали справи № 758/14091/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації разом з апеляційними скаргами представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 - ОСОБА_15 , представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» і ТОВ «1+1 Інтернет» - адвоката Здоровець С. В. на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 рокунадійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 18червня 2021 року матеріали справи № 758/14091/19 разом з апеляційними скаргами представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 -

ОСОБА_15., представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» і ТОВ «1+1 Інтернет» - адвоката Здоровець С. В. на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року передано судді-доповідачу Ігнатченко Н. В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі

№ 758/14091/19.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада

2020 року у справі № 758/14091/19.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «1+1 Інтернет» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

29 червня 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду представник ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та ТОВ «1+1 Інтернет» - адвокат Здоровець С. В. подав клопотання про поновлення строку на апеляційне скарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суд увід 01 липня 2021 року заяву ТОВ «1+1 Інтернет» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ТОВ «1+1 Інтернет» строк на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі

№ 758/14091/19.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «1+1 Інтернет`на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі №758/14091/19.

Ухвалою Київського апеляційного суд увід 01 липня 2021 року заяву

ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1»строк на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі № 758/14091/19.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою

ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1»на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі №758/14091/19.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16липня 2021 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» і ТОВ «1+1 Інтернет» - адвоката Здоровець С. В. на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року передано судді-доповідачу Ігнатченко Н. В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року клопотання ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі № 758/14091/19.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі № 758/14091/19.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій у цивільній справі за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, повідомивши учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій у цивільній справі за апеляційною скаргою ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, повідомивши учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2023 року матеріали справи № 758/14091/19 разом з апеляційними скаргами передано судді-доповідачу Стрижеусу А. М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу № 22-ц/824/7012/2023.

12 липня 2021 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Клімушев Є. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить закрити апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Відзив мотивований тим, що рішення Подільського районного суду м. Києва від

19 листопада 2020 року не впливає на права та інтереси ОСОБА_3 . Судом першої інстанції встановлені всі обставини поширення інформації, які підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи, та які були досліджені судом у судовому засіданні. Дослідивши зміст спірної інформації, суд обґрунтовано дійшов висновку, що ця інформація є фактичними твердженнями.

26 липня 2021 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Клімушев Є. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, поширену відповідачами.

26 липня 2021 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Клімушев Є. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ТОВ «1+1 Інтернет» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада

2020 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, поширену відповідачами.

13 серпня 2021 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Клімушев Є. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргуТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року залишити без задоволення, а додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року - без змін.

04 лютого 2022 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Клімушев Є. В. подав до Київського апеляційного суду письмові пояснення, у яких звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Серт О.В. підтримали доводи своєї апеляційної скарги та апеляційні скарги ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет».

Представник ТОВ Телерадіокомпанія «Студія 1+1», ТОВ «1+1 Інтернет» адвокат Крупка М.П. підтримав доводи своїх апеляційних скарг та доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Представник позивачів адвокат Овчіннікова О.С. проти доводів апеляційних скарг заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, письмових поясненнях, колегія суддів дійшла таких висновків.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_27 року в ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45», яка вийшла в ефір на телевізійному каналі ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», вийшов сюжет з інформацією, яку позивачі просять визнати недостовірною.

Відеозапис вказаного сюжету програми був збережений та містився на офіційному сайті телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 та на Youtube каналі телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6.

Також цей сюжет розміщений у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «ІНФОРМАЦІЯ_45» - ІНФОРМАЦІЯ_48

ІНФОРМАЦІЯ_1 на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою вебсторінки в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_49 була розміщена інформація у вигляді статті з назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_10», яка в цілому повторює інформацію, поширену в ефірі Телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у програмі «ІНФОРМАЦІЯ_45» ІНФОРМАЦІЯ_27 року.

Відповідно до довідки Дочірнього підприємства «Центр компетенції Адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 24 вересня 2019 року вих. № 128/2019-Д, наданої позивачами разом з позовом, Дочірнє підприємство за наслідками проведеного дослідження інформаційного наповнення веб-сайту https://tsn.ua, надало висновок, що сайт позиціонує себе в якості веб-сайту «ТСН», на якому розміщена, зокрема, наступна інформація: «Управління цим сайтом https://tsn.ua/ (далі - «Сайт») здійснюється ТОВ «1+1 Інтернет», , юридичною особою, яка зареєстрована і діє відповідно до вимог законодавства України (далі - «Компанія») ".

На цьому веб-сайті розміщені, зокрема, наступні ідентифікатори - ТОВ «1+1 Інтернет» (), адреса: 04080, Україна, м. Київ, вул. Кирилівська, 23; телефони: +380 (44) 490-01-01, +380 (44) 490-70-82; адреси електронної пошти: , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Також під час дослідження електронних доказів (відповідних сторінок в мережі Інтернет), судом встановлено що управління сторінкою програми «ІНФОРМАЦІЯ_45»

у соціальній мережі «Facebook» та Youtube каналом телеканалу «ТСН» здійснюється ТОВ «1+1 Інтернет».

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 28 Конституції України кожній особі гарантує право на повагу до її гідності, а за частиною четвертою статті 32 основного Закону кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної

і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Тож право на захист честі, гідності і ділової репутації - один з основних способів захисту Конституційних прав людини на недоторканність особистого життя. Кожен має право захищати честь, гідність і ділову репутацію в суді, крім того Конституція України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе або членів своєї сім`ї.

Також відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками

і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві

в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів

і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію,

а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної

у пунктах 6.2-6.6 постанови від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту належать, наприклад, спростування недостовірної інформації (стаття 277 ЦК України).

За змістом частини першої статті 201 ЦК України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (частина третя статті 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Тож обставина поширення спірної інформації входить до предмета доказування у відповідній справі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

За статтею 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація, зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію.

Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагмента програми чи передачі або надати копію запису фрагмента з відповідною оплатою.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» Телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі: а) якщо ця інформація містилася в офіційних повідомленнях або одержана від органів державної влади, органів місцевого самоврядування у письмовій формі; б) якщо ця інформація є дослівним цитуванням заяв і виступів (усних і друкованих) посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, народних депутатів України, кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України та у депутати рад усіх рівнів, кандидатів на посади сільських, селищних, міських голів; в) якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації; г) якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього; ґ) якщо звільнення від відповідальності передбачено іншим законом.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»роз`яснює, що, беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

В абзацах 37-39, 58 Рішення ЄСПЧ у справі Pvel Zarubin v. Lithuania № 69111/17 зазначив «01 липня 1993 року Парламентська асамблея Ради Європи прийняла резолюцію 1003 (1993) про етичні принципи журналістики, відповідні частини якої свідчать: 1. На додаток до законних прав і обов`язків, викладених у відповідних правових нормах, ЗМІ мають моральну відповідальність перед громадянами й суспільством, що слід підкреслити саме зараз, коли інформація та комунікація відіграють дуже важливу роль у формуванні особистих позицій громадян і в розвитку суспільства та демократичного життя. 2. Професія журналіста передбачає права й обов`язки, свободи та відповідальність.... 25. У журналістській професії мета не виправдовує засоби, тому інформацію слід одержувати правовими та етичними способами.... 36. Зважаючи на наведені вище необхідні умови й основні принципи, ЗМІ мають взяти на себе зобов`язання підкоритися жорстким етичним нормам, які гарантують свободу вираження поглядів і здійснення основного права громадян на одержання правдивої інформації та чесних міркувань....».

24 червня 2015 року Парламентська асамблея Ради Європи прийняла резолюцію 2066 (2015) про відповідальність і етику ЗМІ в мінливому середовищі ЗМІ, відповідні частини якої свідчать: «1. Парламентська Асамблея нагадує про те, що свобода вираження думок в засобах масової інформації є необхідною попередньою умовою демократичного суспільства і необхідною умовою прогресу суспільства і розвитку кожної людини. Свобода вираження поглядів є всебічно прийнятною, за умови дотримання тільки умов і обмежень, передбачених у Європейській конвенції про права людини (ETS № 5). 2. Оскільки здійснення цієї свободи тягне за собою певні обов`язки і відповідальність, Асамблея схвалює Декларацію принципів поведінки журналістів, прийняту Міжнародною федерацією журналістів, а також кодекси етики, прийняті журналістами та засобами масової інформації на національному рівні у всіх державах-членах. Такі кодекси є добровільним виразом професійної старанності журналістів і засобів масової інформації, які прагнуть виправити свої помилки і притягнути до відповідальності громадськість. 3. Схвалюючи практичні ініціативи журналістів і їх професійні організацій щодо заохочення високих етичних стандартів, такі, як ініціатива Міжнародної федерації журналістів по етичній журналістиці, прийнята на її Всесвітньому конгресі в Москві в 2007 році і підтримана Європейським Союзом і Радою Європи, Асамблея нагадує про свою резолюції 1003 (1993) про етику журналістики і з стурбованістю відзначає, що мінливе середовище засобів масової інформації кидає виклик журналістській етиці і що кодекси етики не дотримуються суворо усіма журналістами ... ".

05 травня 2003 року Міжнародна федерація журналістів прийняла Декларацію принципів поведінки журналістів, відповідні частини якої свідчать: «Справжня міжнародна декларація проголошена стандартом професійної поведінки журналістів, що займаються збором, передачею, розповсюдженням і коментуванням новин та інформації при описі подій.

1. Повага до істини і до права громадськості на правду є першим обов`язком журналіста.

2. Виконуючи цей обов`язок, журналіст повинен завжди захищати принципи свободи в чесному зборі і публікації новин, а також права на справедливе коментування та критику.

3. Журналіст повинен повідомляти тільки у відповідності до фактів, походження яких йому відомо. Журналіст не повинен приховувати важливу інформацію або фальсифікувати документи.

4. Журналіст повинен використовувати тільки чесні методи для отримання новин, фотографій та документів.

9. Журналісти, гідні цього імені, вважають своїм обов`язком сумлінно дотримуватися викладених вище принципів. В рамках загального права кожної країни журналіст визнає в професійних питаннях юрисдикцію тільки колег, виключаючи будь-які види втручання з боку урядів або інших осіб».

Нарешті, суд наголошує, що захист, що надається відповідно до статті 10 Конвенції журналістам, здійснюється за умови, що вони діють сумлінно з метою надання точної і достовірної інформації відповідно до принципів відповідальної журналістики. Поняття відповідальної журналістики, як професійної діяльності, яка користується захистом статті 10 Конвенції, не обмежується змістом інформації, яка збирається та/або поширюється журналістськими засобами. Воно також охоплює законність поведінки журналіста, і той факт, що журналіст порушив закон, є доречним, хоча і не вирішальним міркуванням при визначенні того, чи діяв він відповідально (див. Pentikainen, процитований вище, § 90, і Bedat V. Switzerland [GC ], no.56925 / 08, § 50, 29 березня 2016 року).»

Абзацами 5, 8, 13, 17, Резолюції Парламентської асамблеї ради Європи 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» встановлено:

Висловлення міркувань може включати думки або коментарі стосовно загальних ідей чи зауваження відносно повідомлень, що стосуються поточних подій. Хоча міркування обов`язково є суб`єктивними, а тому не можуть і не повинні відповідати критерію вірогідності, слід вимагати, щоб міркування висловлювалися чесно й відповідно до етичних засад.

Право на інформацію - одне з основоположних прав, якому надається велике значення в практиці Європейсько комісії та Європейського суду з прав людини за статтею 10 Європейської конвенції з прав людини; воно закріплено й у статті 9 Європейської конвенції про транскордонне телебачення, а також в усіх демократичних конституціях. Власником права є громадянин, котрий також має право вимагати, щоб інформація, яку надають журналісти, подавалася правдиво, якщо мова йде про повідомлення, та чесно, якщо йдеться про міркування, без зовнішнього втручання з боку органів державної влади або приватних осіб.

В інформаційній організації видавці й журналісти мають співіснувати, пам`ятаючи, що законна повага до ідеологічної спрямованості видавців і власників обмежена абсолютною вимогою щодо достовірності повідомлень і моральності міркувань. Це важливо, якщо ми збираємося поважати основоположне право громадян на інформацію.

Інформація та комунікація, які передаються журналістами за допомогою засобів масової інформації та за могутньої підтримки нових технологій, мають вирішальне значення для розвитку людини й суспільства. Вони потрібні для демократичного життя, оскільки, якщо демократія має розвиватися й далі, вона повинна гарантувати громадянам участь у громадських справах. Досить сказати, що така участь була б неможливою, якби громадяни не одержували інформацію про суспільні справи, якої вони потребують та яку ЗМІ мають їм надавати.

Обставина поширення інформації підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідачами не було надано жодних доказів на спростування обставини поширення ними інформації, яку позивачі просять визнати недостовірною.

Стороною позивача надано висновок від 28 серпня 2019 року № 2859 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складений експертом Л. В. Фраймович. Згідно цієї експертизи поширена інформація про позивачів містить висловлювання в яких наявна негативна інформація щодо позивачів; інформація, які позивачі просять визнати недостовірною, є такою, що викладена у формі фактичних тверджень.

Відповідно до статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 102 ЦПК Українивисновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Стороною відповідача не спростовано висновок експерта Фраймович Л. В. № 2859 від 28 серпня 2019 року, не заявлялося клопотання про призначення повторної експертизи з тих самих питань, не надано інших належних доказів, які б спростовували б висновок експерта.

Щодо встановлених обставин за яких поширення інформації порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачам повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, судом аналізуються та беруться до уваги такі обставини.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію»ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною дпругою даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети, або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Дослідивши зміст інформації, яку позивачі просять визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію апеляційний суд приходить до висновку, що ця інформація є фактичними твердженнями.

Надаючи оцінку достовірності тверджень, які наводяться у відеосюжеті, суд проаналізував, зокрема, надану позивачами копію постанови Київського апеляційного господарського суду від «12» квітня 2016 року у справі № 910/18348/15 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Комунального підприємства «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт» та ТОВ «Капітал» відповідно до якої договір від 28 грудня 2005 року № 5, укладений між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, Комунальним підприємством «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт» і ТОВ «Капітал» було розірвано у зв`язку із неналежним його виконанням з боку ТОВ «Капітал».

Також суд проаналізував: копію супровідного листа Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві від 25 липня 2019 року разом з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні 0000944 від 25 липня 2019 року з якого відомо, що за заявою ТОВ «Капітал» від 18 липня 2019 року територіальним управлінням ДБР, розташованого у місті Києві порушено кримінальне провадження; копію заяви про вчинення кримінального правопорушення адресованої Територіальному управлінню у м. Києві Державного бюро розслідувань від Директора ТОВ «Капітал» ОСОБА_3 від 18 липня 2019 року; копію витягу з протоколу № 28/163 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 26 липня 2019 року.

Результат аналізу вказаних документів дозволяє зробити висновок про те, що вказані документи датовані після розповсюдження відповідачами спірної інформації та не доводять достовірність інформації, яку позивачі просять визнати недостовірною.

Надані відповідачами копії актів обстеження нежитлового будинку (від 20 грудня 2018 року, від 19 березня 2019 року, від 27 червня 2019 року) спростовують розповсюджену відповідачами інформацію щодо нецільового використання будівлі, про яку йде мова в сюжеті.

Інші докази, надані відповідачами також не підтверджують розповсюджену відповідачами інформацію.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до абзаців 21, 22, 23, 30 Резолюції Парламентської асамблеї ради Європи 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики»:

Отже, журналістика не повинна змінювати правдиву й неупереджену інформацію або чесні думки, використовувати їх на користь ЗМІ, намагаючись створити чи сформувати громадську думку, оскільки законність журналістики ґрунтується на ефективній повазі основоположного права громадян на інформацію як складовій поваги демократичних цінностей. Тому журналістика, пов`язана із законними розслідуваннями, обмежується достовірністю й чесністю інформації та думок і є несумісною з журналістськими кампаніями, що проводяться на підставі заздалегідь випрацюваних позицій і спеціальних інтересів.

У журналістиці інформація та міркування мають поважати презумпцію невинуватості, зокрема коли ідеться про справи, що перебувають у провадженні, й утримуватися від проголошення рішень.

Слід поважати право людини на приватне життя. Особи, які перебувають на державній службі, мають право на захист свого приватного життя, за винятком випадків, коли воно може впливати на публічне життя. Той факт, що людина обіймає державну посаду, не позбавляє її права на повагу до її приватного життя.

У журналістиці не можна змішувати дискусійні або сенсаційні теми з фактами, про які важливо дати інформацію. Під час здійснення професійних обов`язків журналісти не можуть ставити собі за головну мету здобуття престижу й особистого впливу.

Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 04 листопада 2008 року у справі№ 42512/02 «Mihaiu v. Romania» зазначив, що у випадках, коли у поширеній інформації зазначається ім`я особи, його посада та звинувачення в конкретному злочині, розповсюджувач інформації повинен надати достатнє фактичне обґрунтування своїх висловлювань, інакше, він не може виправдовувати свою поведінку певним ступенем перебільшення, яка є допустимою при реалізації свободи слова. У зазначеній справі поширена заявником інформація не була підтверджена жодними доказами, тому Суд прийшов до висновку про відсутність порушення гарантованої статті 10 Конвенції свободи слова.

З огляду на положення зазначених вище Декларації і Резолюції та з огляду на ненадання відповідачем жодних доказів на підтвердження висловлювань, що є предметом дослідження в цій справі, суд вказує, про безпідставність доводів сторони відповідача, що та обставина, що позивачі є публічними особами дозволяє відповідачу, як засобу масової інформації, розповсюджувати гостру та сильну критику з приводу того, як позивачі виконували або виконують свої функції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розповсюджена інформація про позивачів виходить за межі права на свободу вираження поглядів та допустимої критики, і є надмірними навіть, якщо висловлені щодо публічних осіб.

Обґрунтовано також взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 , на час оприлюднення спірної інформації, обіймав посаду Київського міського голови, займає її дотепер, та те, що спірний сюжет та стаття вийшли в той час, коли в суспільстві широко обговорювалося питання призначення позачергових виборів Київського міського голови та позачергових виборів до Київської міської ради.

Обґрунтовано також судом взято до уваги, що відповідно до етичних принципів журналістики журналістика не повинна змінювати правдиву й неупереджену інформацію або чесні думки, використовувати їх на користь ЗМІ, намагаючись створити чи сформувати громадську думку, оскільки законність журналістики ґрунтується на ефективній повазі основоположного права громадян на інформацію як складовій поваги демократичних цінностей. Тому журналістика, пов`язана із законними розслідуваннями, обмежується достовірністю й чесністю інформації та думок і є несумісною з журналістськими кампаніями, що проводяться на підставі заздалегідь випрацюваних позицій і спеціальних інтересів.

Суд виходив з того, що сторона відповідачів не довела достовірність поширеної відносно позивачів інформації у відеосюжеті та статті, а також те, що вказана інформація носить характер оціночних суджень. Також ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» не надало доказів наявність обставин, що виключає його відповідальність відповідно до статті 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення».

Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога про визнання недостовірною інформації, що є предметом дослідження у цій справі, підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою та знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду в суді першої і апеляційної інстанцій.

При цьому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що достатнім засобом відновлення прав позивачів буде задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача оголосити в ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «ТСН Тиждень» резолютивну частину рішення.

З огляду на ступень порушення відповідачами прав позивачів суд першої інстанції також зробив правильний висновок щодо зобов`язання відповідачів видалити спірні відеосюжет та статтю за відповідними посиланнями в мережі Інтернет та розміщення за цими самими адресами в мережі Інтернет відеозапису оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» повного тексту рішення суду та, розміщення замість оприлюдненої статті з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_10» повного тексту рішення суду у цій справі.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачата вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК Українизаподіювач моральної шкоди відповідає за свої дії (бездіяльність) при наявності його вини, за винятком випадків, коли вина відповідно до вимог закону не є необхідною умовою відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Взявши до уваги, характер правопорушення, глибину душевних страждань та той факт, що ОСОБА_1 є публічною особою, відновлення його прав відбудеться шляхом зачитування резолютивної частини рішення в прямому ефірі, розміщення відповідачами на зазначених вище ресурсах в мережі Інтернет повного тексу рішення та взявши до увагу винну поведінку відповідачів та те, що інформація, що шкодить діловій репутації позивача, була розповсюджена серед великої кількості людей найрейтинговішим телеканалом, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,0 грн, яка є співмірною та такою, що відповідає принципу розумності.

Аргументи апеляційних скарг вказаних висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У матеріалах справи наявні договори про надання правової допомоги №01-07/19 від 02 липня 2019 року та №22/07-19 від 22 липня 2019 року, додаткова угода від 11 жовтня 2019 року до Договору №22/07-19 від , акти прийняття - передачі наданої праової допомоги, мемораіальні ордери, на суми 269781,84 грн та 105967,44 грн.

За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем надавались заперечення проти задоволення такої заяви.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

За правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).

Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, врахувавши пропорційність задоволених позовних вимог, та виходячи із засад розумності та справедливості, Київський апеляційний суд вважає, що оскільки представником позивачів було надано підтвердження понесення позивачами судових витрат на професійну правничу допомогу та судових витрат по сплаті судового збору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого, що витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Доводи апеляційних скарг про те, що представником позивачів не заявлено у встановленому законом порядку про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до змісту позовної заяви позивачі вказали про відшкодування судових витрат, які понесли та очікують понести під час розгляду цієї справи, а саме 10 373,40 грн. (оплата судового збору), а також позивачі вказали, що очікують понести додаткові судові витрати у зв`язку із розглядом справи у розмірі 300 000,00 грн. (надання правової допомоги).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від

19 листопада 2020 року та додаткове рішення Подільського районного суду

м. Києва від 21 травня 2021 року - без змін, оскільки підстав для скасування судових рішень немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна