Постанова

Іменем України

12 березня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/3900/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач)

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області

від 06 липня 2023 року

в складі судді Зінченко О. М.

у цивільній справі №372/2174/21 Обухівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа - приватний нотаріус Пугачова Ірина Володимирівна

про визнання недійсними договорів дарування та договорів купівлі продажу недійсними,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач звернулася до Обухівсько районного суду Київської області з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на удаваність правочину, просила визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 03.06.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як удаваний та визнати, що сторони договору насправді вчинили договір купівлі продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування цієї позовної вимоги, зазначала, що 03.06.2014 вона уклала з ОСОБА_2 договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М., за реєстровим №1225. Позивачка просила суд визнати цей договір удаваним, оскільки насправді вона сплатила ОСОБА_2 суму, еквівалентну 700 000,00 дол. США, а саме за валютним курсом на той час 8 260 000,00 грн. В подальшому у вказаному будинку позивачка зробила капітальний ремонт, колишня власниця ОСОБА_2 допомагала позивачці з пошуком робітників, які його робили.

Також, посилаючись на вчинення правочину, під впливом тяжкої для неї обставини, просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 04.06.2018, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І. В. Повернути сторони у попередній стан, визнавши за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що 04.06.2018 лікарі їй підтвердили онкологічний діагноз та повідомили про необхідність негайного оперативного втручання. Вказана операція вимагала значних фінансових вкладень, і вона вирішила продати належний їй будинок АДРЕСА_1 . Оскільки вона перебувала в шоковому стані ОСОБА_3 , який протягом тривалого часу користувався нерухомістю позивачки, запропонував їй укласти договір купівлі-продажу належного їй домоволодіння в смт. Козин, знаючи про її тяжке становище. За вказаний будинок та земельну ділянку запропонував 1 703 931,00 грн та 562 000,00 грн відповідно, що мінімум у сім разів менше їх дійсної вартості. Перебуваючи під впливом тяжкої для неї обставини, вона погодилася на його пропозицію на вкрай невигідних для неї умовах, і 04.06.2018 між ними було укладено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

Протягом 2018 - 2020 років вона тривалий час лікувалася в клініці, після чого стан її здоров`я значно поліпшився, і вона попросила відповідача за взаємною згодою розірвати укладений між ними договір купівлі-продажу або сплатити дійсну вартість будинку та землі, але він відмовився.

Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що продаж будинку і земельної ділянки ОСОБА_3 , вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини, а саме онкологічного захворювання.

Суд, порушуючи норми процесуального права не взяв до уваги висновків, висловлених у постановах Верховного суду у подібних правовідносинах.

Додала, що у оспорюваних договорах купівлі-продажу будинку та земельної ділянки під ним, відсутнє застереження, передбачене ст. 233 ЦК України, а саме щодо вчинення договору не під впливом тяжкої обставини для позивача, однак місцевий суд проігнорував вказаний факт.

Резюмувала, що суд не врахував оцінку будинку, яка було проведена стороною відповідача і надана у іншій справі та безпідставно не застосував наслідки недійсності правочину.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Подала клопотання, в якому повідомила, що не може прибути в судове засідання через віддаленість місця проживання, а саме Харківська область. З клопотаннями про відкладення судового засідання із зазначенням поважних причин або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку до апеляційного суду не зверталася. Також в клопотанні зазначила, що апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Третя особа - приватний нотаріус Пугачова І. В., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Надіслала пояснення, в яких просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03.06.2014 ОСОБА_2 ( Дарувальниця ) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) уклали договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. за №1225. Дарунок сторонами оцінено у 1 366 046,00 грн. Згідно договору ОСОБА_1 стала власником вказаного житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 03.06.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з підстав удаваності вказаного правочину, суд першої інстанції виходив з недоведеності даної позовної вимоги. Позивачем не надано доказів на підтвердження доводів, що даний правочин був договором купівлі-продажу, за яким вона передала ОСОБА_2 700 000,00 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, його правильним з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.

Позов в цій частині мотивовано тим, що договір дарування житлового будинку є удаваним договором та є прихованим договором купівлі-продажу, з огляду на те, що позивач сплатила ОСОБА_2 700 000,00 доларів США, що може бути підтверджено поясненнями самої ОСОБА_2 , співробітниками Банку, та відповідною розпискою про передачу коштів.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач, після звернення до суду з уточненим позовом, в якому заявила дану вимогу, неодноразово надавала до суду клопотання з процесуальних питань та долучала різні докази, однак жодного доказу на те, що вона сплатила ОСОБА_2 за житловий будинок грошові кошти, позивачем не надано. Розписка, на яку посилалася позивач, про передачу нею 700 000,00 доларів США ОСОБА_2 за будинок, відсутня в матеріалах справи.

Крім того, мотивуючи позов ОСОБА_1 зазначала, що її твердження про удаваність договору дарування яким приховано купівлю-продаж будинку за 700 000,00 доларів США може підтвердити особисто ОСОБА_2 . Однак, за весь час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про допит ОСОБА_2 у якості свідка на підтвердження таких її доводів. В апеляційній скарзі таке клопотання теж не заявляла та не обґрунтовувала поважності причин нез`явлення такого клопотання в суді першої інстанції.

Також позивач не надала суду доказів наявності у неї вказаної суми коштів у готівковій чи безготівковій формі на момент вчинення правочину, а посилання на те, що її батько працював головою правління банку і це свідчить про фінансовий достаток позивача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Більше того, сам факт зайняття посади батьком позивача не може підтверджувати її фінансових можливостей та наявних грошових активів.

З аналізу договору Дарування від 03.06.2014, а саме з п. 6 вбачається, що Дарувальниця та Обдаровувана у присутності нотаріуса стверджували, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі. Договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

В п. 8 вказаного Договору зазначено, що Дарувальниця розуміє, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Пунктом 14 вказано, що нотаріусом роз`яснено Дарувальнику та Обдаровуваній, правові наслідки укладеного ними правочину, в тому числі за ст. 235 ЦК України (а.с.70-71).

Крім того, слід зазначити, що наявними в матеріалах справи доказами не доводиться обставина відплатності правочину вчиненого 03.06.2014. Як і не спростовується наявність волі Дарувальника з безоплатної передачі житлового будинку у власність ОСОБА_1 .

Таким чином, ні з аналізу змісту укладеного договору дарування (удаваність якого доводиться позивачем), ні за допомогою інших, будь яких непрямих доказів, не доводиться удаваність вказаного правочину.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаної позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 03.06.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з підстав удаваності, вказаного правочину.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів від 04.06.2018, а саме купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з підстав перебування її під впливом тяжких обставин, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставини укладення оспорюваний договорів на вкрай невигідних для позивача умовах. Колегія суддів також погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з огляду на таке.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 04.06.2018 приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І. В. було посвідчено наступні правочини: договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , зареєстровано за №1208 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, зареєстровано за №1212, де в якості продавця була ОСОБА_1 , а в якості покупця - ОСОБА_3 . Ціна договору купівлі-продажу житлового будинку 1 703 931,00 грн, ціна договору купівлі-продажу земельної ділянки - 562 000,00 грн. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та земельну ділянку. В кожному з договорів сторони зазначили, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин зокрема з вимогами щодо недійсності правочину (а.с.12-17).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин, про визнання якого недійсними ставить питання позивачка за ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести особа, яка його оспорює.

Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено позивачкою взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 25.07.2018 р. у справі №487/7703/15-ц, від 15.02.2020 р. у справі №462/3280/17.

Таким чином, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст. 233 ЦК України пов`язане з доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

З наданих суду копій медичних документів вбачається, що ОСОБА_1 дійсно отримала діагноз 04.06.20218 та в подальшому проходила лікування від онкозахворювання в лікувальних закладах, згідно копій рахунків-фактур вона сплачувала за лікування (а.с. 18-30).

Разом з тим, позивачкою не надано суду належних доказів, того, що оспорювані договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладено на вкрай невигідних для неї умовах.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Позивач доводила, що правочини вчинені за договорами купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки були здійснені на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вартість будинку та земельної ділянки за договорами купівлі продажу є нижчою у сім разів від їх дійсної вартості.

З наведеного слідує, що саме на позивача покладено обов`язок надати докази на підтвердження, що вартість оспорюваний об`єктів нерухомості, зазначених в договорах, була у сім разів нижче від їх ринкової вартості на день вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вартість майна на день правочину була визначеною на підставі звіту про незалежну оцінку про що зазначено у оспорюваних договорах купілі-продажу.

Як вже вбачається з матеріалів справи, а саме із звіту про незалежну оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 3128505_31052018_2612, виданим 31.05.2018 ТОВ «Юридична фірма «ЮРІСПЕРІТУС», оціночна вартість житлового будинку без врахування ПДВ становила 1 703 931,00 грн, а за звітом про експертно-грошову оцінку, ідентифікатор за базою ФДМУ 3152479_01062018_МР07-180601-006, виданого 01.06.2018 ТОВ «МЕРКУРІЙ ПАРТНЕРС», ринкова вартість об`єкта оцінки земельної ділянки без врахування ПДВ становила 562 000,00 грн.

Однак позивач вказувала, що така вартість, зазначена у договорах, у сім разів менша, від дійсної вартості об`єктів нерухомості, які були нею відчужені під впливом тяжких обставин онкологічного захворювання.

Разом з тим, позивач не надала до суду доказів на підтвердження того, що вартість будинку та земельної ділянки, зазначена у звітах про оцінку майна була нижчою від ринкової вартості у сім разів. Отже матеріали справи не містять доказів того, що правочини з відчуження житлового будинку та земельної ділянки під ним було здійснено на вкрай невигідних умовах для позивача.

За вказаних обставин колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду щодо недоведеності цих позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що вона придбала даний будинок за 700 000,00 доларів США, що за валютним курсом на 03.06.2014 становило 8 260 000,00 грн, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач набула у власність вказаний житловий будинок на підставі договору дарування, який є безоплатним, а вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування з підстав удаваності, як встановлено колегію суддів, вірно розглянуто та відмовлено місцевим судом через їх недоведеність.

Більше того, із договору дарування від 03.06.2014 вбачається, що дарунок оцінено у 1 366 036,00 грн на підставі звіту про оцінку майна №NF140528-124, ідентифікатор за базою ФДМУ 133413_26052014_NF140528-124, складеним суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «АГЕНСТВО ПОДАТКОВОЇ ОЦІНКИ», від 26 травня 2014 року.

Таким чином, за наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 03.06.2014 отримала в дар житловий будинок вартістю 1 366 036,00 грн, який 04.06.2018 продала за 1 703 931,00 грн, що спростовує її доводи про вчинення правочину на вкрай невигідних для неї умовах.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом висновку про вартість об`єкта оцінки, а саме житлового будинку ринковою вартістю 16 426 641,00 грн оскільки, судом першої інстанції вірно не враховано жданий висновок, з огляду на те, що датою оцінки в даному висновку зазначено 03.03.2023, в той час як доведенню підлягає факт встановлення ринкової вартості у договорі купівлі-продажу станом на дату його укладання, а саме 04.06.2018.

Посилання на скаржника не те, що нотаріусом їй не роз`яснювалися наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, спростовуються самими договорами купівлі продажу, з яких вбачається, що сторонам договору нотаріусом роз`яснено, в тому числі і наслідки за ст. 233 УК України, а саме розділ 4 Договору купівлі продажу житлового будинку та п. 21 Договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська