ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/323/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/744/23 Категорія: 304010000 Скляренко В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретар Новицької Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, Державне підприємство «СЕТАМ», Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна,

третя особа ОСОБА_4

особи, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_3 , Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, Державне підприємство «СЕТАМ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, Державного підприємства «СЕТАМ» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року ( у складі судді Скляренко В.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, Державного підприємства «СЕТАМ», Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої Інни Юріївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів, акту про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 02.02.2023 року, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.03.1987 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 .

В період шлюбу у 1990 році ОСОБА_2 був виданий ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 , позивач та їх донька. З 1990 по 1992 роки вони виплатили пай в повному обсязі. Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 , як членом ЖБК.

Вказувала, що 07.12.1994 шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 заборгував сторонній особі кошти, які були стягнуті з нього судовим рішенням. На виконання такого судового рішення приватним виконавцем було звернуто стягнення на спірну квартиру та реалізовано її на електронних торгах.

Звертала увагу, що не пропустила строк позовної давності, оскільки постійно з 1990 року і по даний час зареєстрована в спірній квартрі, ніяких дій з приводу порушення її прав відповідач не вчиняв.

Наголошувала на тому, що квартира є спільною власністю, вона має право на квартири, а тому електронні торги, проведені 25.01.2023, свідоцтво про придбання майна з електронних торгів від 02.02.2023 на ОСОБА_3 та державна реєстрація права власності повинні бути визнані недійсними.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року позов задоволено. Визнано електронні торги, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» 25.01.2023 року із реалізації арештованого майна за лотом №521756, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 недійсними.

Визнано недійсними та скасовано акт про проведені електронні торги від 31.01.2023 року приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №469, видане приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. 02.02.2023 року на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 49128247 від 02.02.2023 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6 576 грн. 75 коп.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що спільна квартира є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_2 , як така, що набута ними у період шлюбу, відчуження належної позивачу частки у квартирі на електронних торгах без її згоди є порушенням прав позивача як співвласника вказаного майна. Суд дійшов висновку, що продажу на електронних торгах підлягала лише частина квартири, що належала чоловіку позивачки (боржнику) на праві спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, суд відхилив доводи приватного виконавця Плесюка О.С. та ОСОБА_3 про пропуск позивачем строку позовної давності, виснувавши, що строк позовної давності слід обчислювати з моменту, коли позивачка довідалась про відчуження спірної квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду, Приватний виконавець Плесюк О.С., ОСОБА_3 та Державне підприємство «СЕТАМ» подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, шляхом часткового задоволення позову, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовити. Визнати ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна судом не було встановлено, а тому не можуть наставати правові наслідки для апелянта, як добросовісного набувача.

Вважає, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Скаржник посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на застосування статей 387, 388 ЦК України є неефективними.

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17, відповідно до якої, у разі відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалась на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Скаржник наголошує на тому, що суд в рішенні жодного разу не вказав, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем та незаконно заволодів спірною квартирою.

Зазначає, що на момент реалізації квартири в реєстрі відомостей про право осіб на нерухоме майно або їх обтяжень не було відомостей про те, що позивач має право на спірну квартиру, тому як приватний виконавець, так і ОСОБА_3 добросовісно покладались на ці відомості, тобто не знали і не могли знати про існування таких прав у позивача.

Вважає, що судом не встановлено порушення процедури проведення електронних торгів, а також незаконності акту про проведені торги.

Звертає увагу, щодо помилковості висновків суду про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 , а тому реалізація квартири без згоди позивача з метою виконання персональних боргових зобов`язань ОСОБА_2 порушує законні права та інтереси позивача як співвласника майна. Так, реалізація квартири без згоди позивача, була проведена, оскільки відсутня інформація про належність частки квартири позивачу, у зв`язку з чим приватний виконавець не мав обов`язку отримувати таку згоду.

Вказує, що позивач не проживала у спірній квартирі, а факт реєстрації не свідчить про її проживання.

Наголошує на недобросовісній поведінці ОСОБА_2 , який не повідомив приватному виконавцю, що квартира є спільною сумісною власністю його та позивача, що дозволило б уникнути даної ситуації.

Приватний виконавець Плесюк О.С. просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру підтверджується довідкою ЖБК №92 від 23.06.1994 №1068. Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Суд не врахував, що спору між позивачем та ОСОБА_2 щодо поділу майна не було, та впродовж 30 років воно обліковувалося за ОСОБА_2 .

Зазначає, що позивач не реалізувала надане їй право на звернення до суду із позовом про поділ майна, не здійснила реєстрацію права власності на частину квартири, якщо вона вважала, що їй вона належить, у зв`язку чим не може переносити негативні правові наслідки своєї бездіяльності на інших осіб, зокрема, стягувача по виконавчому провадженню, в межах якого було реалізовано квартиру та який очікує отримання відповідної суми грошових коштів.

Крім того, скаржник зазначає, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки квартиру ніхто не продавав, натомість суд не врахував, що на квартирі з 2009 року обліковувався арешт, про що наявний запис в ДРРПНМ, про який позивач могла та повинна була знати.

Отже, позивач об`єктивно могла знати про те, що квартира перебувала під обтяженням, починаючи з 26.01.2009, оскільки така інформація знаходилась у відкритих офіційних базах даних, та, що квартира може бути об`єктом звернення стягнення.

В апеляційній скарзі ДП «СЕТАМ» просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю, стягнути з позивача на користь скаржника витрати по сплаті судового збору.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин справи та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15, не було досліджено за чиї кошти було набуте спірне майно, при цьому суд зробив висновок, що воно є спільною сумісною власністю, посилаючись лише на факт його придбання за час шлюбу.

Наголошує на тому, що презумпція спільної сумісної власності подружжя не має ніякого відношення до правил проведення електронних торгів.

Обставини щодо спільної сумісної власності подружжя входять до предмету доказування у справах про поділ майна, натомість, підставами для визнання недійсними електронних торгів можуть бути порушення правил проведення електронних торгів, а не та обставина, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачем не вчинялось жодних дій щодо захисту свого права на частку у спірному майні, що свідчить про намагання використати презумпцію спільної сумісної власності подружжя для затягування та уникнення від сплати заборгованості.

Звертає увагу, що жодного порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результати торгів, а також порушення законних прав позивача судом не встановлено, отже, підстав для визнання електронних торгів недійсними у суду не було.

Скаржник наголошує на тому, що до обов`язків виконавця не входить з`ясування сімейного стану боржника та встановлення того, чи придбана квартира в період шлюбу. Виконавець зобов`язаний здійснити в установленому законом поряку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірити чи перебуває воно під арештом.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, скаржник вказує, що неефективними та неналежними є вимоги позивача про визнання недійсними протоколу проведення торгів та акту про проведені торги, оскільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Наголошує на тому, що для застосування вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів, складених на їх підставі протоколу й акта про проведені торги.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 просить залишити без задоволення всі апеляційні скарги, а рішення суду без змін, мотивуючи тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , що не спростовано жодним з відповідачів.

Вважає, що не пропустила строк позовної давності, оскільки постійно проживала в цій квартирі по даний час, ніяких дій з приводу порушення її прав відповідач ОСОБА_2 не вчиняв.

Наголошує на тому, що діями виконавця щодо продажу квартири були порушені її права як співвласника, нею обрано правильний спосіб захисту, та рішення суду про задоволення її позовних вимог є законним та обгрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 адвокат Мельніченко А.М. зазначає, що до спірних правовідносин застосовується презумпція спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу.

Верховний Суд у справі №343/1294/18 акцентував увагу на тому, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на оного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Наголошує на тому, що підставою позову не є норми ст. 388 ЦК України, а норми сімейного законодавства, більше того, спірними є частина квартири, тому добросовісність набувача в даному випадку не розглядається як підстава для відмови у позові.

Звертає увагу, що шлюб між сторонами розірвано у 1994 році, а особисте грошове зобов`язання чоловіка виникло за судовим рішенням у 2021 році, тобто грошове зобов`язання не є спільно нажитим майном подружжя, що свідчить про те, що право позивача як співвласника квартири порушене.

Вказує, що відповідно до інформаційної довідки від 01.02.2023 є запис про обтяження спірного майна, а саме від 26.01.2009, що унеможливило його відчуження та перереєстрацію на нового власника.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватного виконавця Плесюка О.С. представник ОСОБА_2 адвокат Мельніченко А.М. вказує, що строк позовної давності повинен обраховуватися з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

На переконання адвоката, в даному випадку строк позовної давності для звернення з вказаним позовом для ОСОБА_1 почав обчислюватись з моменту, коли ОСОБА_3 , як новий власник, прийшов до квартири з вимогою її звільнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ» представник ОСОБА_2 адвокат Мельніченко А.М. наголошує на тому, що під час розгляду справи, відповідачем вказувалось, що боргові зобов`язання виникли вже не під час шлюбу, тобто не є спільно набутим майном, тому на нього не розповсюджується презумпція спільно нажитого майна подружжя, а на квартиру розповсюджується презумпція спільної сумісної власності, яка ніким не спростована.

Також, в обгрунтування своїх заперечень посилається на приписи статей 69, 70 СК України, та вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором використано на її потреби.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з положенням ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року не відповідає вказаним вимогам, враховуючи наступне.

Задовольняючи повністю позов ОСОБА_1 , суд виходив з презумпції права спільної сумісної власності на спірну квартиру, а відтак, реалізація квартири на електронних торгах без згоди позивача, як співвласника квартири, порушує її законні права та інтереси.

Так, з матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки, виданої ЖБК-92 від 23.06.1994 №1068, що підтверджується дублікатом реєстраційного посвідчення, виданого Черкаським ООБТІ 07.07.2010 (т. 1 а.с. 8).

Згідно ордеру серії А №015659 від 30.10.1990, виданого на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК-92 від 09.08.1990, затвердженого рішенням виконавчого комітету Придніпровської ради народних депутатів від 11.09.1990р. №231, спірна квартира виділена для заселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_5 (донька) (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до довідки голови ЖБК-92 від 02.02.2023 за вих. №004/1 пай за спірну квартиру виплачувався з 1990 до 1992 року в розмірі 6375 руб. і виплачений повністю (т. 1 а.с. 7).

В період часу з 07.03.1987 по 07.12.1994 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення та розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 4-5).

Шлюб розірваний на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.10.1994 у справі №2-1506/1994, яке набрало законної сили 31.10.1994 (т. 1 а.с. 166-167). Згідно з рішенням, майнового спору між сторонами на момент розірвання шлюбу немає.

В період з 14.12.1990 і до теперішнього часу позивачка має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі, що підтверджується відомостями з реєстру територіальної громади (т. 1 а.с. 9).

ОСОБА_2 з 17.01.1998 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 62).

26.01.2009 на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС Черкаського міського управління юстиції серії АА №770426 від 26.01.2009 на спірну квартиру накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , про що наявні відомості в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 10).

На підставі рішення Черкаського апеляційного суду від 26.11.2020 у цивільній справі №712/8142/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про стягнення боргу Соснівським районним судом м. Черкаси 18.02.2021 було видано три виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 10 600,14 грн. (судовий збір), 78 756,53 грн. (неустойка), 25 065,88 доларів США (заборгованість за кредитом) (т.1 а.с. 15-17). Примусове виконання таких виконавчих листів здійснювалось приватним виконавцем Плесюком О.С. в межах зведеного виконавчого провадження №64642196 (т. 1 а.с. 14).

Листом від 07.05.2021 за вих. №22330о КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на вимогу приватного виконавця Плесюка О.С. повідомило останнього, що станом на 01.01.2013 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК-92 від 23.06.1994 №1068 (т. 1 а.с. 65-66).

25.01.2023р. приватним виконавцем було проведено електронні торги з реалізації спірної квартири через систему електронних торгів арештованого майна (СЕТАМ) в межах виконавчих дій по виконавчому провадженню №64642196 за наслідками яких спірну квартиру придбав ОСОБА_3 за ціною 778 549 грн., про що було складено протокол №581892 від 25.01.2023 (т. 1 а.с. 11).

31.01.2023 приватним виконавцем складений акт про проведені електронні торги, на підставі якого 02.02.2023 приватним нотаріусом Алєксєєвою І.Ю. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів №469 та здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 12-13).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, позивач, в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а реалізацією квартири з електронних торгів, які проведені без її згоди, порушено її законні права та інтереси.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо визначення чи є спірна квартира спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 регулюються законодавством України, яке діяло на час набуття квартири у власність.

Так, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до роз`яснень, наведених у п.п. 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 №9, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними . Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , як член ЖБК, отримав ордер на квартиру, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , та у шлюбі за період з 1990-1992 роки були повністю сплачені пайові внески, що підтверджується довідкою ЖБК № 004/1 від 02.02.2023, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказана обставина встановлена судом на підставі наявних у матеріалах справи доказах та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно з ст. 29 КпШС України, який діяв на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється строк позовної давності у три роки.

Діючий на момент розірвання шлюбу КпШС України не передбачав у ст. 29, яка є спеціальною нормою, порівняно з ст. 11 КпШС України, при вирішенні питання строків звернення з позовом про поділ майна подружжя, почату перебігу строку позовної давності.

Як встановлено колегією суддів, та підтверджено позивачем під час судового засідання, після розірвання шлюбу у 1994 році, позивач та ОСОБА_2 , за відсутності майнового спору, не вирішували питання поділу спільного майна, а позивач залишилась проживати в спірній квартирі за згодою ОСОБА_2 .

Відсутність після розірвання шлюбу вирішення питання про поділ спільного майна не свідчить про припинення у колишнього подружжя права спільної сумісної власності на спільно набуте за час шлюбу майно.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не висувались заперечення проти прав ОСОБА_1 на спірну квартиру, що вказує на відсутність порушення законних прав позивача як співвласника квартири.

Крім того, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (провадження № 6-258цс150, відповідно до яких неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Однак, колегія суддів не може залишити поза увагою, недобросовісність з боку позивача, яка на протязі тридцяти років після розірвання шлюбу, не реалізувала своє право на узаконення своєї частини майна з спільної сумісної власності, та лише після проведення електронних торгів з реалізації спірної квартири в межах виконавчого провадження по стягненню заборгованості з ОСОБА_2 , ставить вимогу про визнання недійсними торгів, з підстав порушення її законних прав як співвласника квартири.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 заявляла вимогу про визнання недійсними електронних торгів, реалізація нерухомого майна на яких, фактично є укладенням цивільно-правової угоди договору купівлі- продажу.

Основним нормативним актом, який регулює спірні правовідносини щодо визнання правочинів недійсними, є ЦК України, згідно зі статтею 215 якого підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою і шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17.

Позивач не є учасником прилюдних торгів, а тому зобов`язана довести, що оспорюваними прилюдними торгами порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Проведення прилюдних торгів з порушенням закону є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15).

В даному випадку, доводи скаржників щодо проведення електронних торгів 25.01.2023 з додержанням вимог закону, колегія суддів оцінює критично, оскільки підставою недійсності електронних торгів, акта про проведені торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, за вимогами позивача, є порушення законних прав особи, яка не була учасником торгів, тобто ОСОБА_1 , яка є співвласником спірної квартири, а не недодержання в момент вчинення правочину, укладеного на електронних торгах, процедури реалізації майна.

Як вбачається з матеріалів справи, приватним виконавцем Плесюком О.С. в межах зведеного виконавчого провадження №64642196, у відповідності до вимог ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», вчинено дії для з`ясування належності майна боржнику ОСОБА_2 на праві власності та чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, зокрема, здійснено запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запит до КП «ЧООБТІ».

Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» № 22330 0 від 07.05.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Натомість, відповідач ОСОБА_2 , проявивши недобросовінсть, не повідомив приватному виконавцю про те, що квартира набута ним за час шлюбу з позивачем та є їх спільною сумісною власністю, що унеможливило обізнаність приватного виконавця з даною обставиною та як наслідок, необхідністю звернутися до суду із поданням про визначення частки боржника у спірній квартирі для подальшої її реалізації на електронних торгах.

Однак, вказане не свідчить про допущене порушення з боку приватного виконавця, який виконав всі необхідні дії, передбачені законом.

Згідно з ч.2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 , можна стверджувати, що електронні торги з реалізації даної квартири, які проведені без згоди позивача, порушують її законні права та інтереси, як співвласника квартири.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість підстав звернення позивача з позовом, за винятком позовних вимог до нотаріуса, який не є належним відповідачем у даній справі, оскільки нотаріус не є особою, прав і обов`язків якої стосується спір сторін, оскільки відсутні його заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або особами які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці приватний виконавець Плесюк О.С., організатор торгів ДП «СЕТАМ», покупець переможець торгів ОСОБА_3 , які є належними відповідачами у даній справі.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвої І.Ю., яка не є належним відповідачем.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Плесюка О.С., ДП «СЕТАМ2, як продавця квартири та організатора відповідно, а також ОСОБА_3 , як переможця торгів, є обґрунтованими.

Натомість, ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 51).

У постанові від 27.06.2018 у справі № 619/894/16-ц Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування ст. 261 ЦК: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви додано Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої 26.01.2009 на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС Черкаського міського управління юстиції серії АА №770426 від 26.01.2009 на спірну квартиру накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , про що наявні відомості в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.10 т.1).

Дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є відкритими для доступу.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому Законом.

Враховуючи, що позивач є співвласником спірної квартири та вважала себе власником квартири весь час після розірвання шлюбу, повинна була проявляти розумну зацікавленість щодо своїх законних прав на квартиру.

Колегія суддів вважає, що саме з 2009 року, коли було накладено арешт на квартиру з забороною на її відчуження, відбулось порушення законних прав позивача, як співвласника квартири, оскільки заборона стосувалась обмеження однієї із правомочностей власника - права вільно розпоряджатися майном.

ОСОБА_1 могла і повинна була знати про таке порушення її прав.

Тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги приватного виконавця Плесюка О.С., що строк позовної давності повинен обчислюватися з 2009 року, коли було порушено законні права та інтереси позивача, про що остання могла і повинна була дізнатися.

Позивач звернулась з даним позовом у 2023 році, тобто після спливу строку позовної давності, про застосування якого просили відповідачі.

Відповідно до положень частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції помилково відхилив дані доводи відповідачів, мотивуючи тим, що сам по собі факт накладення арешту на майно із забороною відчуження, не свідчить про порушення чи невизнання прав позивачки на таку квартиру, а є лише обмеженням права розпорядження, що не зумовлює необхідність захисту права власності шляхом пред`явлення позову про визнання такого права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на те, що арешт майна із забороною розпоряджатися квартирою є обмеженням прав особи, яка вважає себе власником майна, оскільки вона повинна усвідомлювати негативні наслідки такого арешту, зокрема, можливість звернення стягнення на дане майно, а тому з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, особа мала звернутись в трирічний строк з моменту порушення її права власності, тобто в трирічний строк з 26.01.2009, коли було накладено арешт на спірну квартиру.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, підлягає до скасування з ухваленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С., ДП «СЕТАМ» та ОСОБА_3 відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, а у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвої Інни Юріївни відмовити за неналежністю відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

В зв`язку із задоволенням апеляційних скарг Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, Державного підприємства «СЕТАМ» та частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3 , скасування рішення суду та ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача підлягають до стягнення на користь скаржників, понесені ними судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Так, відповідно до квитанцій № від 25.12.2023, №1 від 10.01.2024 та №9330-1354-9155-6666 від 15.01.2024 ОСОБА_3 було сплачено судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 6 441 грн 60 коп.

Приватним виконавцем Плесюком О.С. та ДП «СЕТАМ» було сплачено судового збору за подачу апеляційної скарги по 12 280 грн 73 коп. відповідно до платіжних інструкцій № 1038 від 15.01.2024 та №2152 від 11.01.2024.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Апеляційні скарги Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, Державного підприємства «СЕТАМ» - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, Державного підприємства «СЕТАМ», Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої Інни Юріївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів, акту про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 02.02.2023 року, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на частину квартири.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на частину квартири АДРЕСА_1 , який накладено ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 08 лютого 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 6 441 грн (шість тисяч чотириста сорок одна гривня).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 12 280 грн 73 коп. (дванадцять тисяч двісті вісімдесят гривень 73 коп.)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «СЕТАМ» судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 12 280 грн 73 коп. (дванадцять тисяч двісті вісімдесят гривень 73 коп.)

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 14 березня 2024 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова