КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 373/411/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3232/2024Головуючий у суді першої інстанції - Керекеза Я.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Мережко М.В., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Тричинець Наталією Павлівною, на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку спадкування права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила:

визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною частиною належних до нього господарських будівель та споруд.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_3 , яка з 15.05.1971 і до дня смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . За час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі, в період із 1992 року по 2004 роки, ними був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (колишня назва Переяслав-Хмельницький) Київської області, тому він є спільним майном батьків як подружжя, хоча право власності і було зареєстровано лише на батька. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеного будинковолодіння, що належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач та її батько ОСОБА_4 прийняли спадщину: батько подав відповідну заяву до нотаріуса, а позивач - шляхом встановлення рішенням суду факту постійного проживання із спадкодавцем на день смерті та визнання права власності на майно. Позивач не ініціювала оформлення документів на будинок, оскільки там залишився проживати батько. Сестра позивача (відповідач по даній справі) спадщину не приймала, подала заяву про відмову у прийнятті спадщини у виді земельної ділянки, однак вже поза встановлений ЦК України строк. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін по справі ОСОБА_4 . Нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкового майна після смерті матері в зв`язку із ненаданням нею документів, що підтверджують право власності ОСОБА_3 на вищезазначене будинковолодіння. Зазначені обставини сталі підставою для звернення позивача до суду з даним позовом (а.с. 1-6).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30.05.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку спадкування права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 105-109).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що спадкоємець, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законом порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

На момент відкриття спадщини ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, який є єдиний на момент смерті дружини прийняв спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та набув право власності на відповідне спадкове майно. На момент винесення рішення Яготинським районним судом Київської області від 19.04.2013, спадкові права на спірне нерухоме майно вже перейшли до ОСОБА_4 , та не могли бути успадковані позивачкою за покійною матір`ю. Тобто, з вимогою, яку по закону могла ставити позивач після прийняття спадщини у 2013 році мало бути - перерозподіл спадщини шляхом або виділення її частки в натурі у всьому спадковому майні, або сплати іншим спадкоємцем (батьком) їй грошової компенсації. Отже, звернувшись до суду із вимогою про визнання права власності на один об`єкт нерухомого майна, що входить до складу спадщини, не вирішуючи питання перерозподілу всього спадкового майна, позивач обрала неправильний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови у позові.

Окрім зазначеного, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при визначені початкового моменту перебігу строку позовної давності для відповідних правовідносин, що є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення (а.с. 122-127).

12.09.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що докази, які на думку відповідача, не були доведені в порядку передбаченому законом були повно та всебічно досліджені судом, та за наслідками розгляду справи було прийнято законне та обґрунтоване рішення. Також, питання відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності повно та в строк обґрунтовано судом у мотивувальній частині судового рішення, тому зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с. 164-168).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Тричинець Н.П. підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з копії свідоцтва про народження, позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.10).

Батьки позивача перебували у шлюбі, зареєстрованому 15.05.1971, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.11).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі батьками позивача був побудований будинок з господарським будівлями та спорудами, розташований АДРЕСА_1 . Земельна ділянка для цього надана у 1991 році, державна прийомка в експлуатацію індивідуального будинковолодіння відбулася у 2001 році, свідоцтво про право власності на даний будинок було видане 26.04.2006 на ім`я батька позивача ОСОБА_4 . ОСОБА_4 був і власником земельної ділянки за цією адресою (а.с. 12-14, 15, 16-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області померла ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с. 9).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.10.2010 Переяслав-Хмельницькою міською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 191 від 12.10.2010 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 23).

Як вбачається із копії спадкової справи, заведеної після померлої ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини звернувся її чоловік ОСОБА_4 , на ім`я якого видано свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади. ОСОБА_1 звернулася із заявою про відмову від своєї частки у спадщині у виді земельної ділянки на користь позивача ОСОБА_2 , однак вже поза встановленим 6-ти місячним строком, про що нотаріусом їй було зазначено в листі (а.с. 38-57).

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19.04.2013 було задоволено позов ОСОБА_2 : встановлено факт її постійного проживання із ОСОБА_3 на день смерті останньої та визнано за ОСОБА_2 право на земельну ділянку, яка належала померлій ОСОБА_3 (а.с. 22)

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін по справі ОСОБА_4 (а.с. 24).

З копії заповіту вбачається, що все спірне домоволодіння та земельну ділянку за цією ж адресою ОСОБА_4 заповів своїй дочці ОСОБА_1 (а.с. 89).

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй Свідоцтва про право на спадщину на частку домоволодіння після смерті ОСОБА_3 , однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.03.2023 їй було відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку з відсутністю у спадкоємця документів, що посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_3 на спадкове майно (а.с. 25-27).

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, зважаючи на вищезазначені норми КпШС України та СК України, відсутності доказів належності спірного будинку до роздільного майна (особистої власності) подружжя, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що будинок по АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

В силу вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

В силу вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Главою 87 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Однак, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові.

Вказана відмова нотаріуса повинна бути виражена у письмовому вигляді у формі постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивач отримала відмову нотаріуса 10.03.2023.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

За змістом ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог статей 48, 49 ЦПК України така особа (померла) не може бути стороною в цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосуб`єктність. Вказані обставини повинні бути встановлені та зазначені у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22.04.2020 у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 16.06.2021 у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц, від 16.09.2020 у справі № 464/1663/18.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Також поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» не є тотожними, адже законодавець розмежовує ці поняття та пов`язує з виникненням зазначених майнових прав різні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Часом такий обов`язок не обмежений.

При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності батьків сторін по справі як подружжя, їх частки є рівними.

Позивач має право на спадщину як спадкоємець першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на рівні із батьком, який також після смерті дружини прийняв спадщину.

При цьому, проживання в спірному будинку батька сторін по справі, після смерті їх матері, чи та обставина, що право власності на такий будинок було зареєстровано на нього ще до смерті дружини, не позбавляє позивача права на частку у цьому будинку як спадкового майна її матері, оскільки позивач має право на спадщину як спадкоємець першої черги після померлої ОСОБА_3 на рівні із батьком, який також прийняв спадщину після смерті дружини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 ..

З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що ОСОБА_4 як єдиний спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 суперечить встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Щодо застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що про наявність заповіту від імені батька та про його зміст позивач дізналася після смерті ОСОБА_4 у травні 2022 року (доказів іншого матеріали справи не містять), позивач звернулася із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, і нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку із відсутність правоустановлюючих документів на ім`я спадкодавця 10.03.2023. З даним позовом ОСОБА_2 звернулась 16.03.2023.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 256 ЦК України передбачено позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання в спірному будинку батька сторін по справі після смерті їх матері, чи та обставина, що право власності на такий будинок було зареєстровано на нього ще до смерті дружини, не доводить факту порушення права позивача на частку у цьому будинку як спадкового майна її матері.

Фактом порушення права позивача на частку у будинку як спадкового майна її матері є оголошення змісту заповіту від імені батька ОСОБА_4 після його смерті у травні 2022 року та в подальшому, отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину як завершення обов`язкового позасудового порядку одержання такого свідоцтва. Тому доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом не знайшли свого підтвердження під час перевірки обставин за наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Тричинець Наталією Павлівною, залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 08 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді М.В. Мережко

Т.О. Невідома