П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

з участю секретаря Гусоньки З.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ламбруха Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2023 року (у складі судді Малюка В.М.) за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішень органу місцевого самоврядування, витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до суду з цим позовом у грудні 2018 р.

Після подачі заяви про зміну частини предмета позову просив (т.3, а.с.99-101):

- визнати незаконним і скасувати пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 р. за № 727;

-визнати незаконним і скасувати пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 р. за № 866;

-витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га вартістю 882 090 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода.

На обґрунтування позовних вимог указав, що прокуратурою встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства шляхом скасування незаконних рішень Ужгородської міської ради в частині передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок територій, наданих для розміщення гаражів.

Установлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 р. за № 727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

У подальшому рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 р. за № 866 вказаній особі затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На момент звернення до суду із позовом земельну ділянку було відчужено ОСОБА_5 , інформація про що міститься у витязі з державного земельного кадастру на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372.

Указані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними, а земельна ділянка витребуванню.

Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, що встановлений у генеральних планах населених пунктів, є обов`язковим для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ч.2 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з викопіюванням із генерального плану міста Ужгород, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради за № 313 від 04.06.2004 р., будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено та, натомість, визначено цю зону як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання визначено ці землі як землі колективного розміщення гаражів.

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Більше того, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень на оспорюваній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, із яких на даний час зберігся лише гараж ОСОБА_3 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 455 від 29.10.1980 р.

Отже, при прийнятті рішення Ужгородської міською радою по суті було припинено титульне право користування земельної ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо.

Волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна, на відведення земельних ділянок та передачу в користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних усупереч вимогам законодавства рішень не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, а тому, на думку позивача, є всі підстави витребувати земельну ділянку на підставі ст. 388 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2023 р. визнано незаконним і скасовано пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 р. за № 727; визнано незаконним і скасовано пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 р. за № 866; витребувано земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га вартістю 882 090 грн., яка знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_1 , на користь територіальної громади міста Ужгорода. Стягнуто солідарно з Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача сплачений останнім судовий збір у сумі 17636,35 грн.

Адвокат Ламбрух О.С. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-керівником Ужгородської окружної прокуратури не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді в цій справі;

-твердження позивача про те, що рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч Генеральному плану міста Ужгорода є помилковим і не відповідає обставинам справи;

-заявлений позов ґрунтується на неналежних і недопустимих доказах;

-позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строку, відтак на підставі п.4 ст. 267 ЦК України у задоволенні такого позову має бути відмовлено.

Ужгородська окружна прокуратура відзиву на апеляційну скаргу не подавала, однак подала письмові пояснення (т.4 а.с.3-15), які просила врахувати при розгляді апеляційної скарги. У цих поясненнях позивач указує, що правомірно звернувся до суду з позовом за захистом інтересів держави (територіальної громади м. Ужгорода), позовні вимоги обґрунтовуються і доводяться письмовими доказами, які є належними, допустимими та достовірними, у позовній заяві наведено докази поважності пропуску строків.

Від інших учасників справи ні відзиву, ні письмових пояснень до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судом першої інстанції було встановлено, що при прийнятті рішення Ужгородською міською радою по суті було припинено титульне право користування земельною ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо. Прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги ст.ст. 9, 32, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 186 Земельного кодексу України. Суд вважає доведеною обставину незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності, оскільки відповідач ОСОБА_2 набув право власності на землю без відповідної правової підстави. Земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , яка є фактичним володільцем майна, на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Що стосується твердження адвоката Ламбруха О.С. в інтересах ОСОБА_1 щодо пропуску прокурором строку позовної давності, то такі є безпідставними, оскільки позивачем встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства при дослідженні матеріалів кримінального провадження № 0003898, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.01.2016 р., тоді як позивач звернувся з позовом до суду 07.12.2018 р., тобто в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що позов подано в межах строку позовної давності, оскільки він суперечать обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 р. за № 727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарськцх будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

У подальшому рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 за № 866 вказаній особі затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Згодом земельну ділянку було відчужено ОСОБА_5 , інформація про що міститься у витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372.

Згідно з викопіюванням із генерального плану міста Ужгород затвердженого рішенням Ужгородської міської ради за № 313 від 04.06.2004 р. будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено, натомість визначено цю зону як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання визначено ці землі як землі колективного розміщення гаражів.

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без унесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Окрім цього, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень на оспорюваній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, з яких на даний час зберігся лише гараж ОСОБА_3 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за № 455 від 29.10.1980 р.

Згідно з висновком експерта № 15/98 від 09.06.2020 р. земельна ділянка за кадастровим номером :54:001:0372 ймовірніше за все потрапляє в зону території комунальних підприємств транспорту та зв`язку, розташованої по АДРЕСА_1 , зображеної на фрагменті Генерального плану м. Ужгород 2004, доданого до листа Управління містобудування та архітектури за № 86/01-15 від 29.05.2020 р.

Згідно з витягом із державного земельного кадастру, земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 було відчужено ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть.

Згідно з довідкою № 40/01-16 від 13.10.2020 р., наданою приватним нотаріусом Головко В.Є., ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею ОСОБА_5 за спадковою справою № 4/2020.

Відтак, оспорювана земельна ділянка за № :54:001:0372 площею 0,1 га, фактично перебуває у володінні ОСОБА_1 .

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строку, відтак на підставі п.4 ст. 267 ЦК України у задоволенні такого позову має бути відмовлено і цей довід заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (пункт 48): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався чи міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Вирішуючи питання чи є володінням набувача добросовісним судам належить виходити з презумпції його добросовісності. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 145, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18)).

Аналіз положень зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

При цьому, з`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію «пропорційності» втручання у право власності набувача майна. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання (пункти 84, 85 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

ВП ВС вказує на поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування) (пп. 60-61 постанови ВП ВС від 17.10.2018 року у справі №362/44/17, провадження №14-183цс18; постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16; постанова КГС ВС від 02.07.2019 року у справі №910/9256/16). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп. 47-48 постанови ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18)

У правовідносинах, які регулюються ст. 388 ЦК України, право позивача порушується в момент вибуття майна з його володіння. Можливість захистити порушене право в суді у власника виникає від дня, коли він довідався або, вживши можливих та необхідних у такій ситуації заходів, міг довідатися про обставини вибуття майна з його володіння, в тому числі про особу першого незаконного володільця (першу особу, до якої майно перейшло у володіння).

Коли йдеться про об`єкти нерухомого майна, такими заходами передусім є: 1) установлення позивачем фактичної неможливості здійснювати правомочність із володіння власним нерухомим майном (фізична неможливість позивача потрапити в будівлю тощо) та 2) ознайомлення позивача із реєстром речових прав, який ведеться відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже цей реєстр є публічним. Якщо в подальшому майно перейшло з володіння «першого набувача», який був невідомий, у володіння іншої особи («наступного набувача»), про що в реєстрі речових прав з`явився відповідний запис, то з цього моменту позовна давність розпочалася і саме від дня здійснення такого запису необхідно обчислювати перебіг позовної давності, адже з цього часу позивач вже міг довідатися про особу, яка володіє його майном.

Водночас, у постанові від 27.01.2021 року у справі №186/599/17 (провадження №61-159св19) КЦС ВС роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16; постанові КГС ВС від 23.01.2020 року у справі № 916/2128/18; пп. 58-59 постанови КГС ВС від 19.05.2020 року у справі № 33/5009/8037/11; постанові КЦС ВС від 27.01.2021 року у справі №186/599/17.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, керівник Ужгородського окружної прокуратури посилався на те, що про порушення законності при прийнятті оскаржуваних рішень прокурору стало відомо лише з матеріалів кримінального провадження за № 0003898, розпочатого 07.11.2016 р., тому строк на оскарження пропущений із поважних причин.

Суд першої інстанції також констатував, що позивачем встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства при дослідженні матеріалів кримінального провадження № 0003898, відомості про яке внесено до ЄРДР 07.01.2016 р., тоді як позивач звернувся із цим позовом до суду 07.12.2018 р., тобто в межах строку позовної давності.

Однак, адвокат Ламбрух О.С. в інтересах ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_1 (т.2 а.с.164) у відзиві на позов (т.1 а.с.166) указував на те, що прокурор дізнався про можливі порушення земельного законодавства задовго до звернення до суду з цим позовом, відтак вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У апеляційній скарзі сторона відповідача указує, що з червня 2015 р. прокуратурі було відомо про можливі порушення земельного законодавства.

Аналізуючи вказаний довід апеляційної скарги, колегія суддів установила наступне.

Як видно з копії листа Прокуратури міста Ужгорода від 30.04.2015 р., адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.3, а.с.240а), прокуратурою було розглянуто звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 25.03.2015 р. щодо відшкодування вартості належного їм гаражу, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який демонтовано новим власником земельної ділянки. Прокуратурою було рекомендовано звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Із копії листа Прокуратури міста Ужгорода від 22.06.2015 р., адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.3, а.с.240б), вбачається, що прокуратурою було розглянуто звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно порушень вимог земельного законодавства при наданні Ужгородською міською радою земельних ділянок комунальної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Із копії листа Прокуратури міста Ужгорода від 06.11.2015 р., адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.3, а.с.241), випливає, що прокуратурою було розглянуто звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу порушення їх прав землекористування. У цьому листі прокуратура вказує, що нею неодноразова надавалися ґрунтовні та вичерпні відповіді з указаного питання. Також, у цьому листі прокуратурою указано, що підстав для вжиття прокурорського реагування не вбачається (т.3, а.с.242) та роз`яснено гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їх право звернення до центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, якщо вони мають на це право відповідно до ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

За загальним правилом саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про вибуття майна з його володіння (факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи).

Як видно з наведених документів, позивач об`єктивно та безумовно знав про обставини порушення відповідного права держави (вибуття спірних земельних ділянок із права комунальної власності) ще в березні-червні 2015 році (а найпізніше в листопаді 2015 р.), що з огляду на положення ч.1 ст. 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте він звернувся до суду з цим позовом лише в грудні 2018 р.

Мало того, прокурор у силу своїх функціональних положень як представник інтересів держави (у нашому випадку територіальної громади м. Ужгорода) міг і повинен був дізнатися про порушення відповідних прав держави ще в травні-жовтні 2008 р., тобто з моменту сесійного ухвалення оскаржуваних рішень Ужгородською міською радою.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк позовної давності має вираховуватись із моменту, коли особа дізналася, або могла дізнатися про порушення своїх прав. Разом з тим, суд першої інстанції усупереч вимогам ч.1 ст. 261 ЦК України не з`ясував, із якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Установлені національним законодавством України строки позовної давності щодо спірних правовідносин були сталими, передбачуваними та зрозумілими.

Отже, наведені обставини та факти в питанні позовної давності дають колегії суддів обґрунтовані підстави для висновку про те, що прокурор з вернувся до суду з цим позовом із пропуском трирічного строку позовної давності без поважних причин, оскільки таких у процесу апеляційного перегляду не встановлено.

Таким чином, беручи до уваги обґрунтованість позовних вимог із застосуванням у спірних правовідносинах наслідків спливу позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У зв`язку з цим заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09 червня 2022 р. (т.3 а.с.87-89) у вигляді заборони будь-яким особам здійснювати продаж, забудову, зміну конфігурації, передачу у статутний капітал юридичної особи, передачу у заставу, зміни цільового використання та поділ земельної ділянки за кадастровим номером :54:001:0372, що розташована у м. Ужгород, вул. Загорська, поз. 2, без заборони на здійснення реєстраційних дій у порядку спадкування, належить скасувати.

Згідно з п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, відтак сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 26454,50 грн. (т.3 а.с.217) належить стягнути з позивача на її користь.

Керуючись ч.9 ст. 158, ст.ст. 258, 259, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Ламбруха Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 січня 2023 року скасувати. 3.У задоволенні позовних вимог керівника Ужгородської окружної прокуратури відмовити за спливом позовної давності. 4.Скасувати заходи забезпечення позову, вжитті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 09 червня 2022 року. 5.Стягнути з Ужгородської окружної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Небесної Сотні, 6, Код ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 26 454 (двадцять шість тисяч чотириста п`ятдесят чотири) гривні 50 коп. у відшкодування судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги. 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 12 березня 2024 р.

Судді: