КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2378/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що він засуджений до довічного позбавлення волі.

15 квітня 2021 року Європейський суд з прав людини ухвали остаточне рішення у справі «Борисенко та інші проти України» (заява №19102/20 та 5 інших, у тому числі ОСОБА_1 ), у якому констатував порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_1 зазначив про те, що незаконна бездіяльність Держави Україна відображення у рішенні ЄСПЛ від 15 квітня 2021 року, щодо порушення статті 3 Конвенції, а саме нескорочуваності довічного позбавлення волі або перспективи звільнення, чим і завдано позивачу моральної шкоди у вигляді переживань на протязі тривалих років відбування покарання.

У зв`язку із викладеним, позивач посилаючись на ст. 56 Конституції України, статті 23, 1173 ЦК України, просив суд, стягнути з Держави Україна на його користь 4000000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад у вбивстві.

Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам ст. 3 Конвенції, воно має бути скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливості перегляду.

Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенелогічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація.

Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому полягає акцент у політиці країн Європи, щодо обрання покарань.

Суд не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку, щодо прийнятності та суті скарг, отже вони є прийнятними та свідчать про порушення ст. 3 Конвенції.

Моральна шкода полягає у тому, що він як засуджений до довічного позбавлення волі, не маючи перспективи звільнення в майбутньому, на протязі років відбування покарання отримував значні моральні переживання з даного приводу.

Просив суд, рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що покарання, яке відбуває позивач є законним та справедливим.

Міжнародна судова установа констатувала, що покарання позивача у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, що свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.

Характер встановленого ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від Держави вимагається впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі.

Тож, встановлені порушення Конвенції, щодо позивача полягає у відсутності в Україні законодавчих норм, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду зазначеного покарання.

Однак, будь-яких порушень права ОСОБА_1 на справедливий суд (ст. 6 Конвенції) з боку національних судів ЄСПЛ не встановлено.

У своїх рішенням ЄСПЛ неодноразово зазначив, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатися нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року, який 10 січня 2018 року залишений без змін Апеляційним судом Хмельницької області, ОСОБА_1 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 135 КК України із застосуванням ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2019 року вирок та ухвалу змінено.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції закону №838-VII) зараховано ОСОБА_1 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін.

15 квітня 2021 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Борисенко та інші проти України» (заява №19102/20 та 5 інших, у тому числі ОСОБА_1 ), у якому констатував порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Посилаючись на вказане судове рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_1 просив суд відшкодувати на його користь за рахунок Держави Україна моральну шкоду в розмірі 4000000 грн., адже державою не було додержано право засудженого мати реалістичну перспективу дострокового звільнення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні ЄСПЛ по справі «Борисенко та інші проти України» констатував порушення механізмів не індивідуального, а загального характеру, будь-яких порушень права заявника на справедливий суд (ст. 6 Конвенції) з боку національних судів ЄСПЛ не встановлено.

Крім того, на даний час законодавством України врегулювало питання пом`якшення довічного позбавлення волі.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно статті 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Згідно зі ст. 3 Конвенції на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява №68490/01, §62).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №335/11779/16-ц (провадження №61-16940св18) вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

У справі, яка переглядається, позивачем не доведено про будь-які порушення його прав на справедливий суд з боку національних судів.

Позивачем не надано належні докази на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди неправомірними діями чи бездіяльністю Держави Україна та не доведено наявність усіх необхідних умов для застосування статей 23, 1173 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що характер встановленого ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави вимагається впровадження реформ системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі.

Тож, встановлені порушення Конвенції, щодо ОСОБА_1 полягають у відсутності в Україні законодавчих норм, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду зазначеного покарання.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи.

Зокрема, у рішенні у справі Sawoniuk v. UnitedKingdom (№ 63716/00) (Савонюк проти Сполученого Королівства) від 29 травня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що питання про відповідність строку позбавлення волі тяжкості злочину виходить поза межі сфери дії Конвенції.

І лише непом`якшуване довічне позбавлення волі являє собою порушення статті 3 ЄСПЛ.

Так, поясненням цьому є те, що особа не може бути ізольована, якщо немає обґрунтованих пенологічних підстав для цієї ізоляції, включаючи кару, стримування, забезпечення громадської безпеки та виправлення, баланс між якими необов`язково є статичним і може змінитися в ході відбування покарання.

Відповідно, лише шляхом проведення перегляду обґрунтованості продовження ізоляції у відповідний момент відбування покарання ці фактори або зміни можуть бути належним чином оцінені «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinterandothersv. UnitedKingdom), № 66069/09, 130/10 and 3896/10, 9 липня 2013 року п. 111).

Довічне ув`язнення не можна вважати таким, що не може бути скороченим тільки через те, що на практиці воно може відбуватися в повному обсязі.

Для цілей статті 3 достатньо того факту, що довічне ув`язнення може бути скороченим де-юре і де-факто (див. пункт 98 Рішення Кафкаріс проти Кіпру (Kafkaris v. Cyprus); див. також пункт 49 Рішення Ласло Маг`яр проти Угорщини (LaszloMagyar v Hungary) пункт 40).

У статтях 27, 28 Конституції України визначений обов`язок держави забезпечувати ефективну систему національного захисту конституційних прав людини, в тому числі, шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання.

Велика Палата Верховного Суду у справі №1-42/2004 (провадження №13-звр19) прийняла постанову від 08 липня 2020 року у якій зазначила, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у рішенні ЄСПЛ по справі «Борисенко та інші проти України» констатував порушення механізмів не індивідуального, а загального характеру.

Будь-яких порушень права ОСОБА_1 на справедливий суд з боку національних судів Європейським судом з прав людини не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба