Справа № 638/659/22
Провадження № 2/638/822/24
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС», ПАТ «КБ «НАДРА»,

треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Харкові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС», ПАТ «КБ «НАДРА» про визнання договору недійсним, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС», ПАТ «КБ «НАДРА» про визнання договору недійсним, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 6/5/2007/840-КЛ/83 від 23.01.2019, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС»; визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором від 23.01.2019, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС»; покласти на відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.01.2007 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії №6/5/2007/840-КЛ/83, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 130000,00 доларів СШАна строк до 29.01.2017 включно зі сплатою за користуваннякредитом відсотків з розрахунку 14,5 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6/5/2011/840-3/9 від 29.12.2011, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зінченко Р.П. за р. № 4116, предметом якого є однокімнатні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 62-67. загальною площею 193,2 кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

З листа першого відповідача від 07.02.2019, позивачу стало відомо, що 23.01.2019 між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 6/5/2007/840-КЛ/83, відповідно до якого другий відповідач як первісний кредитор за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-11-08-000096-b від 03.01.2019, складеного ТБ «ПОЛОНЕКС», передав першому відповідачеві як новому кредиторові право вимоги до позивача за Кредитним договором. Як вбачається з додатку № 1 до Договору купівлі-продажу, загальний розмір заборгованості позивача перед первісним кредитором (другим відповідачем) на дату укладення Договору купівлі-продажу склав 180215,90 доларів США, що еквівалентно 5027273,56 грн.

Водночас, як вбачається з протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-11-08- 000096-b від 03.01.2019, ціна продажу лоту - права вимоги за кредитним договором № 6/5/2007/840-КЛ/83 від 30.01.2007 з забезпеченням (нежитлові приміщення, квартира, квартира), склала 1630169,28 грн.

Також, 23.01.2019 між відповідачами був укладений договір про відступлення прав за іпотечним договором, за умовами якого другий відповідач як первісний іпотекодержатель відступив (передав) першому відповідачеві як новому іпотекодержателю права за Іпотечним договором.

Оскільки другий відповідач (первісний кредитор) відступив грошову вимогу до позивача в обмін на грошові кошти, які перший відповідач (новий кредитор) сплатив первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу, тому укладений правочин має ознаки притаманні договору факторингу, а відтак оспорюваний договір, незважаючи на його назву, за своєю природою є саме договором Факторингу. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Однак згідно з інформацією з відкритих джерел: ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС» не включене до Реєстру фінансових установ, ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС» не видавались генеральні ліцензії/ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, другий відповідач на момент укладення вищевказаного договору факторингу не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому не міг виступати стороною оспорюваного договору Факторингу та набути право вимоги за валютним кредитним договором, що є підставою для визнання такого договору факторингу недійсним з огляду на порушення відповідачами вимоги частини другої статті 203 ЦК України (тобто стороною у якої відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності), а також частини першої статті 227 ЦК України щодо вчинення правочину без дозволу та частини третьої статті 512 ЦК України щодо суб`єктного складу сторін оспорюваного правочину.

Позивач зазначає, що з огляду на похідний від основного зобов`язання характер іпотеки, виходячи із зазначених положень законодавства слід дійти висновку, що недійсність договору факторингу тягне за собою і недійсність договору про відступлення прав за іпотечним договором.

При цьому позивач є заінтересованою особою, оскільки у результаті укладення вищевказаного договору факторингу з порушенням вимог законодавства ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС», не маючи ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, незаконно набуло право вимоги за валютним кредитним договором до позивача та може вимагати від нього виконання, яке буде незаконним. У зв`язку з чим, хоча і не є стороною договору, однак наділений правом оспорювати зазначений правочин згідно з положенням статтей 215, 216 ЦК України.

Ухвалою суду від 24 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачам строк п`ятнадцять днів з дня вручення їй цієї ухвали, протягом якого вони мають право подати суду відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «НАДРА» з ринку, від імені якого діє представник адвокат Цуканова Світлана Георгіївна, у задоволенні позовних вимог просила відмовити з тих підстав, що оспорюваний договір не є договором факторингу, як зазначає позивач, оскільки за договором від 23 січня 2019 року жодна зі сторін не передала грошові кошти в розпорядження іншій стороні за плату. Відповідач зазначає, що оскільки було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, тому новий кредитор не зобов`язаний мати статус фінансової установи. Крім того, оскільки новий кредитор внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги набув виключно права вимагати належного виконання зобов`язання за вже існуючим кредитним договором, оспорюваний договір не створив для боржника нового обов`язку зі сплати боргу, тому таким договором не порушено права боржника у зобов`язанні.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено учасників справи.

Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Ухвалою суду від 08 січня 2024 року поновити провадження у справі. Повідомлено учасників справи про судове засідання.

В судове засідання сторони та треті особи не з`явилися, були належним чином повідомлені про судове засідання, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене, відсутність заяв та клопотань про відкладення судового розгляду, з обґрунтуванням причин такого відкладення, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено та визнається сторонами, що 30 січня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено Договір кредитної лінії № 6/5/2007/840-КЛ/83, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» відкрив ОСОБА_1 кредитну лінію в сумі 130 000,00 доларів США строком на 120 місяців з 30 січня 2007 року по 29 січня 2017 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 14,5 процентів річних.

29 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» укладено Додаткову угоду № 4 до Договору кредитної лінії № 6/5/2007/840-КЛ/83 від 30 січня 2007 року, відповідно до якої сторони виклали договір у новій редакції (а.с. 12-17).

29 грудня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії між ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 6/5/2011/840-З/9, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме; квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належать на праві власності майновому поручителю - ОСОБА_3 , вартістю 227712,00 грн. та 257674,50 грн. відповідно; нежитлові приміщення першого поверху №№ 62-67, загальною площею 193,2 кв.м. в літ. «А-5», що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які належать на праві власності майновому поручителю - ОСОБА_2 , вартістю 679 425,00 грн (а.с. 19-21).

23 січня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» укладено договір № 6/5/2007/840-КЛ/83 купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «ФК «Депт Фінанс» право вимоги заборгованості за договором кредитної лінії у визначеній сумі заборгованості 180215,90 доларів США (а.с. 22-25).

Також 23 січня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги за вказаним вище іпотечним договором, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» відступило, а ТОВ «ФК «Депт Фінанс» набуло усі належні права за іпотечним договором (а.с. 26-28).

Згідно з Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-11-08- 000096-b від 03.01.2019, ціна продажу лоту - права вимоги за кредитним договором № 6/5/2007/840-КЛ/83 від 30.01.2007 з забезпеченням (нежитлові приміщення, квартира, квартира), склала 1630169,28 грн, переможець ТОВ «ДЕПТ ФІНАНС», (а.с. 29-30).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір від 23 січня 2019 року укладено між ПАТ «КБ «НАДРА», який перебував в стані ліквідації, в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідаціюПАТ «КБ «НАДРА» Білої Ірини Володимирівни, та ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» за результатами проведення 03 січня 2019 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».

У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

У серпні 2014 року НБУ з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів прийняв рішення про віднесення зазначеного банку до категорії проблемних. Акціонери та керівництво ПАТ «КБ «НАДРА» не запропонували своєчасних та ефективних заходів для збiльшення капiталу до рiвня, достатнього для забезпечення платоспроможності банку.

04 червня 2015 року Правління Національного банку України, розглянувши відповідну пропозицію Фонду, прийняло постанову № 356 про ліквідацію та відкликання банківської ліцензії ПАТ «КБ «НАДРА».

Наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на учать у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «НАДРА» законодавством не визначені.

Разом з тим, установлено, що оспорюваний договір не є договором факторингу, як про те, стверджує позивач, оскільки у вказаному договорі сторони договору визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку Новим кредитором (п. 1.2 Договору № 6/5/2007/840-КЛ/83 від 23 січня 2019 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, визначено критерії розмежування договору факторингу та договору купівлі-продажу (відступлення) права вимоги, які полягають у наступному:

«Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання для фізичної особи, найменування та місцезнаходження для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації».

За таких обставин, безпідставними є доводи позивача про те, що укладений правочин за своєю природою є саме договором факторингу, оскільки зі змісту оспорюваного договору не вбачається надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, а тому відсутність у ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС»генеральні ліцензії/ліцензії на здійснення валютних операцій та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, а також невключення про нього відомостей до Реєстру фінансових установ, не є перешкодою для укладення оспорюваного договору, який є договором про відступлення прав вимоги (цесії).

Враховуючи, що ПАТ «КБ «НАДРА» на час укладення договору від 23.01.2019 був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, тому відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором на користь юридичної особи ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС», яке не є фінансовою установою, відбулося з дотриманням чинного законодавства та узгоджується з актуальною судовою практикою.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, тому відсутні підстави для стягнення судового збору та інших судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «ДЕБТ ФІНАНС», ПАТ «КБ «НАДРА» про визнання договору недійсним, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 березня 2024 року.

Суддя І.П. Латка