Номер провадження № 2/521/449/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення відповідно до якої просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок злочинних дій у розмірі 116 249,71 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) грн. 71 коп., три проценти річних у сумі - 43 321,33 (сорок три тисячі триста двадцять одна) грн. 33 коп., інфляційне збільшення боргу у сумі - 361 394,70 (триста шістдесят одна тисяча триста дев 'яносто чотири) грн. 70 коп., а також моральну шкоду у розмірі 50 000 (п 'ятдесят тисяч) грн.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що в липні 2009 року ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) була прийнята на стажування з виправним терміном, на посаду менеджера по продажу метало-пластикових вікон та дверних виробів до СПД ОСОБА_1 (надалі - Позивач).

Увійшовши в довіру до ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, на посаді менеджера з продажу, при цьому, відповідач офіційно працевлаштована в СПД не була. Маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою ОСОБА_2 , усвідомлюючи, що вона офіційно не працевлаштована, стала працювати в салон-магазині "СОКОС" СПД ОСОБА_1 , в якості менеджера з продажу, в обов`язки якої входило оформлення договорів з клієнтами, обробка заказів, прийняття грошових коштів за закази від клієнтів та щоденна передача грошей адміністрації. Таким чином, ОСОБА_2 здійснювала повноваження, щодо розпорядження і зберігання ввірених їй грошових коштів.

За період часу з 01.08.2010р. по 29.10.2010р., з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, ОСОБА_2 укладала угоди з певним колом фізичних осіб - замовників на виготовлення метало-пластикових вікон. Підписуючи угоди, ОСОБА_2 отримувала від замовників завдаток за договорами, який не відображала в книзі обліку доходів і витрат, та в щоденному звіті про прийняття заказів. Про укладені угоди Відповідач не повідомляла СПД ОСОБА_1 , а отримані грошові кошти в якості завдатку привласнювала, після чого витрачала на власні потреби.

В листопаді 2010 року, після проведення ревізії та викриття ОСОБА_2 в заволодінні грошовими коштами замовників, СПД ОСОБА_1 повинна була виготовляти замовникам металопластикові вікна за власний рахунок.

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006375 від 16.07.2014 року, згідно якого ОСОБА_2 звинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження по справі № 522/2652/15-к закрито.

Керуючись ст. 128 КПК України, потерпілою ОСОБА_1 додатково до інших документів в рамках кримінального провадження, подавався цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, однак посилаючись на зміст ст. 129 КПК України, суд залишив його без розгляду.

Виходячи зі змісту ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2020 р., в період з 01.08.2010р. по 29.10.2010р., реалізувавши злочинний умисел, спрямований на шахрайство, ОСОБА_2 заволоділа грошовими коштами СПД ОСОБА_1 , чим завдала останній збитків на загальну суму 116249,71 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) гривень 71 коп.

В обвинувальному акті, затвердженому прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 радником юстиції Стерницьким М.А. від 19.05.2016р., зазначалося про те, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 згідно ст. 66 КК України - є щире каяття обвинуваченої. Таким чином, Відповідач за цим позовом визнала свою вину у скоєнні злочину.

Протиправними діями ОСОБА_2 моральному здоров`ю ОСОБА_1 спричинено значної шкоди, тому що весь час намагання поновити порушені права ОСОБА_1 , життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями.

Почастішали дзвінкі від клієнтів із претензіями за невиконання замовлень, а також погрозами запровадити щодо позивача певні заходи впливу. Внаслідок душевних страждань, почали виникати розбіжності в сім`ї, часто піднімався тиск до критичного рівня, весь час ОСОБА_1 перебувала в стані стресу. Згідно довідки серія 2-18ОБ № 079932 від 03.10.2006р., позивач є інвалідом II групи. У зв`язку з переліченими обставинами, в 2015 році в неї стався мікроінсульт. Задля підтримання життєдіяльності, ОСОБА_1 змушена була витрачати великі кошти на лікування, постійно приймати дорогі лікарські препарати.

Наведені обставини позбавили позивача можливості жити активним громадським життям, змусили відмовитись від своїх звичок і бажань, які ОСОБА_1 могла б реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту порушених прав.

Крім того, внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , була повністю зруйнована репутація ОСОБА_1 , що змусило її припинити добре розвинуту та налагоджену підприємницьку діяльність.

Враховуючи присутність психологічно-травмуючого фактору, а також погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 ,. внаслідок заподіяних протиправних дій з боку ОСОБА_2 , користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди дорівнює 50 000 (п 'ятдесят тисяч) грн.

З посиланням на ст. ст. 611, 625 ЦК України вказав, що розмір 3-х процентів річних складає у сумі - 43 321,33 (сорок три тисячі триста двадцять одна) грн. 33 коп., та інфляційне збільшення боргу складає у сумі - 361 394,70 (триста шістдесят одна тисяча триста дев 'яносто чотири) грн. 70 коп.

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 10 травня 2023 року було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2023 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надіслав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд провести розгляд справи за його відсутності та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце та час його проведення повідомлена належним чином, причини неявки не повідомляла, відзив на позовну заяву не подавала.

За таких обставин суд, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення, згідно до ст.280 ЦПК України.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що в липні 2009 року суб`єктом підприємницької діяльності СПД « ОСОБА_1 », а саме ОСОБА_1 на стажування з виправним терміном, на посаду менеджера по продажу метало-пластикових вікон та дверних виробів була прийнята ОСОБА_2 . Увійшовши в довіру до ОСОБА_1 та її родича ОСОБА_4 , 01.08.2010 року з ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, на посаді менеджеру з продажу, але при цьому, ОСОБА_2 офіційно працевлаштована в СПД не була. Маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, ОСОБА_2 , усвідомлюючи, що офіційно не працевлаштована, стала працювати в салоні - магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » СПД ОСОБА_1 , в якості менеджера з продажу, в обов`язки якої входило оформлення договорів з клієнтами, обробка заказів, прийняття грошових коштів за закази від клієнтів та щоденна передача грошей адміністрації. Таким чином ОСОБА_2 здійснювала повноваження, щодо розпорядження і зберігання ввірених їй грошових коштів.

09.09.2010р., реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння грошовими-коштами СПД ОСОБА_1 , шляхом зловживання довірою, ОСОБА_2 уклала угоду з гр. ОСОБА_5 , на виготовлення метало-пластикових вікон на загальну суму 13642 грн. Підписавши угоду, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_5 завдаток за договором в сумі 10000 гривень, які не відобразила в книзі обліку доходів і витрат, в щоденному звіті про прийняття заказів, та не повідомила ОСОБА_1 , про укладену угоду, тим самим привласнивши отриманні грошові кошти, які були витрачені ОСОБА_2 на власні потреби.

В період часу з 01.08.2010р. по 29.10.2010р. ОСОБА_2 , реалізувавши умисел, спрямований на шахрайство, заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 на загальну суму 116249,71 гривень.

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006375 від 16.07.2014 року, згідно якого ОСОБА_2 звинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Кримінальне провадження порушено відносно ОСОБА_2 , а позивача визнано потерпілим від злочину.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 190 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та закрито кримінальне провадження. Керуючись ст. 128 КПК України, потерпілою ОСОБА_1 додатково до інших документів в рамках кримінального провадження, подавався цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, однак посилаючись на зміст ст. 129 КПК України, суд залишив його без розгляду.

З ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року вбачається, що у судовому засіданні захисник Григорук Г.П. заявив клопотання про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, посилаючись на те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, пройшло більше десяти років, і в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що обвинувачена ухилялася від слідства чи суду, або дані про вчинення нею нового злочину, сама ОСОБА_2 не заперечувала проти звільнення її від кримінальної відповідальності.

Як вбачається із зазначеної вище ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2020р., в період з 01.08.2010 р. по 29.10.2010 р., реалізувавши злочинний умисел, спрямований на шахрайство, ОСОБА_2 заволоділа грошовими коштами СПД ОСОБА_1 , чим завдала останній збитків на загальну суму 116249,71 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) гривень 71 коп.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_6 адвоката Батталова А.М. було залишено без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_1 , ОСОБА_6 адвоката Батталова А.М. на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року відносно ОСОБА_2 .

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Тобто частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, особу, відповідальну за моральну шкоду, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

Складовими для настання відповідальності за завдання шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14 (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналізуючи зазначені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведено належними та допустимим доказами завдання їй матеріальної шкоди, в сумі 116249,71 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) гривень 71 коп., які слід стягнути в її користь з відповідачки.

Щодо позовних вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд враховує таке.

Протиправними діями ОСОБА_2 моральному здоров`ю ОСОБА_1 спричинено значної шкоди, тому що весь час намагання поновити порушені права ОСОБА_1 , життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями.

Почастішали дзвінкі від клієнтів із претензіями за невиконання замовлень, а також погрозами запровадити щодо позивача певні заходи впливу. Внаслідок душевних страждань, почали виникати розбіжності в сім`ї, часто піднімався тиск до критичного рівня, весь час ОСОБА_1 перебувала в стані стресу. Згідно довідки серія 2-18ОБ № 079932 від 03.10.2006 р., позивач є інвалідом II групи. У зв`язку з переліченими обставинами, в 2015 році в неї стався мікроінсульт. Задля підтримання життєдіяльності, ОСОБА_1 змушена була витрачати великі кошти на лікування, постійно приймати дорогі лікарські препарати.

Наведені обставини позбавили позивача можливості жити активним громадським життям, змусили відмовитись від своїх звичок і бажань, які ОСОБА_1 могла б реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту порушених прав.

Крім того, внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , була повністю зруйнована репутація ОСОБА_1 , що змусило її припинити добре розвинуту та налагоджену підприємницьку діяльність.

Враховуючи присутність психологічно-травмуючого фактору, а також погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 внаслідок заподіяних протиправних дій з боку ОСОБА_2 , користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди дорівнює 50 000 (п 'ятдесят тисяч) грн.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Разом з тим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

У рішенні від 12.07.2007 року у справі «Станков до Боргарії» Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Однак, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесла позивачка, у зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень, їх тривалість, які безумовно потягли за собою заподіяння моральної шкоди, яка полягає у порушенні його звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю, останній має право на відшкодування моральної шкоди. Тому суд приходить до переконання, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз. Виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. 00 коп., тому позов в цій частині також слід задовольнити.

Суд вважає присутність психологічно-травмуючого фактору, а також погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 внаслідок заподіяних протиправних дій з боку ОСОБА_2 , користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди дорівнює 50 000 (п 'ятдесят тисяч) грн.

Щодо заявлених позовних вимог позивачки в частині стягнення трьох процентів річних у сумі - 43 321,33 (сорок три тисячі триста двадцять одна) грн. 33 коп., інфляційне збільшення боргу у сумі - 361 394,70 (триста шістдесят одна тисяча триста дев 'яносто чотири) грн. 70 коп. то суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч. 3 ст. 1212 ЦК України та положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна с правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, то набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №910/3395/19.

Усі зазначені умови наявні у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що позивачу на момент подачі позову кошти в сумі 116 249 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) грн. 71 коп. не повернуто, виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином, розрахунок здійснений представником позивача в позовній заяві на суму 116 249 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) грн. 71 коп. за період з 30.10.2010 року по 29.03.2023 року та становить: три відсотки річних у сумі - 43 321 (сорок три тисячі триста двадцять одна) грн. 33 коп., та інфляційне збільшення боргу у сумі - 361 394 (триста шістдесят одна тисяча триста дев 'яносто чотири) грн. 70 коп.

Щодо судового збору, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка на підставі п. 6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні даної позовної заяви.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, з відповідачки ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір в дохід держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 11, 42,83,15, 16, 18, 599,611,625,1212 ЦК України, глава 83 ЦКУ, ст. ст. 10,13, 57,60,61,76,81 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 116 249 (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев 'ять) грн. 71 коп., три проценти річних у сумі - 43 321 (сорок три тисячі триста двадцять одна) грн. 33 коп., інфляційне збільшення боргу у сумі - 361 394 (триста шістдесят одна тисяча триста дев 'яносто чотири) грн. 70 коп., а також моральну шкоду у розмірі 50 000 (п 'ятдесят тисяч) грн., що у сукупності складає - 570 965 (п 'ятсот сімдесят тисяч дев 'ятсот шістдесят п 'ять) грн. 74 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2024 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя: Д.Д. Громік