Справа № 643/848/24
Провадження № 2/643/1456/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2024

01 квітня 2024 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лиски Павла Олександровича до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лиски П.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , якою просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований 30 вересня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис № 214. Також, позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони уклали між собою шлюб, який зареєстрований 30 вересня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис № 214. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підставою для розірвання шлюбу є наявні різні погляди на життя, різні інтереси, внаслідок чого спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим. Фактично сім`я припинила своє існування, сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини з січня 2022 року, спільного господарства не ведуть, шлюб існує лише формально. Підстав щодо примирення не існує. Щодо місця проживання дитини, позивач зазначає, що у неповнолітнього ОСОБА_2 встановлено інвалідність. Згідно медичного висновку № 75 про дитину з інвалідністю віком до 18 років, позивач також зазначений як батько (опікун), що проживає разом з дитиною за адресою реєстрації як ВПО. Відповідачка проживає фактично на території Куп`янського району Харківської області. В`їзд на територію м. Куп`янська особам, яким не виповнилося 18 років заборонено та було оголошено примусову евакуацію неповнолітніх. Отже, дитина не може заїхати на територію вищевказаного району та не має бажання. Тому, позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з батьком (позивачем).

Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

З боку сторін клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідачка ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася, але надала заяву, якою просить суд розглядати справу за її відсутності, шлюб розірвати, дитину залишити проживати з батьком.

Так, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що відповідає положенням ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд, вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який укладено 30 вересня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис № 214 (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позивач, скориставшись даним правом, звернувся до суду з позовною заявою і наполягає на розірванні шлюбу.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачкою.

Положеннями ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з січня 2022 року, позивач продовжувати шлюбні відносини не бажає, сім`я існує формально, спільного господарства не ведуть, відсутні спільні інтереси, спору між сторонами щодо спільно нажитого майна подружжя не вбачається.

На підставі зазначеного вище, а також беручи до уваги пояснення позивача у позовній заяві, суд дійшов висновку, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим та задовольняє позовні вимоги про розірвання шлюбу.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , який станом на час розгляду справи досяг віку 17 років, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.7).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 та 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 9 Сімейного кодексу України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Так, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами взагалі відсутній спір про місце проживання дитини, а саме з батьком дитини.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

В силу ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У даній справі позивачем не було залучено орган опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою, а також не надано письмовий висновок щодо розв`язання спору стосовно місця проживання неповнолітньої дитини.

Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина, який станом на час розгляду справи досяг віку 17 років, про що видно з матеріалів справи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні у першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді.

Отже, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги відсутність між сторонами спору про місце проживання сина, не залучення позивачем у справу органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою при розгляді спорів щодо місця проживання дитини, а також відсутність відповідного письмового висновку такого органу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 133, 141, 258, 263, 259, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лиски Павла Олександровича до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 30 вересня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис № 214.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишити без зміни.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Роз`яснити сторонам, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Сугачова