Справа № 681/1044/23
Провадження 2/681/36/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області в складі головуючої судді Горгулько Н.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м. Полонному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

в с т а н о в и в:

27.07.2023 позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування позову вказала, що 24.05.2020 близько 21 год. 40 хв. ОСОБА_2 , проникнувши на подвір`я домоволодіння у АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на праві власності, діючи умисно, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, підійшов до позивача та, тримаючи у правій руці ніж, який приніс із собою, приставив його гострою частиною з правого боку до шиї позивача та у рішучій формі умисно висловив намір про вбивство, що за викладених обставин, викликало реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Позивач відштовхнула ОСОБА_2 , внаслідок чого ніж впав на землю. Після цього ОСОБА_2 своєю лівою рукою схопив ліву руку позивача та кулаком правої руки почав умисно наносити позивачу удари в ділянку лівого плеча та в ділянку лівого передпліччя, внаслідок чого спричинив тілесне ушкодження у вигляді часткового розриву сухожилки надостьового м`язу лівого плечового суглобу, яке за своїм характером відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а також тілесні ушкодження у вигляді двох синців на зовнішній поверхні лівого плеча, синця на задній поверхні лівого передпліччя, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Зазначає, що протягом всього часу здійснення протиправних дій, ОСОБА_2 викрикував на адресу позивача брутальні висловлювання та погрози вбити, спалити, випустити киші тощо.

29.09.2020 ОСОБА_2 було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 КК України, в подальшому обвинувальний акт було направлено до суду.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 за клопотанням сторони захисту, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрито провадження у справі у цій частині. Цивільний позов було залишено без розгляду. Вказує, що цим злочином їй було заподіяно моральну і матеріальну шкоду. В результаті отриманих тілесних ушкоджень змушена була проходити курс лікування та понесла витрати на обстеження та придбання медикаментів у розмірі 8431 грн 35 коп., із яких кошти у сумі 2500 грн були витрачені на поїздки до лікарні, що знаходиться в м. Шепетівка для проходження обстеження. В цю суму входять витрати на пальне та на проходження МРТ, що підтверджується квитанцією від 10.06.2020. Кошти у сумі 5913 грн 35 коп. було витрачено на придбання ліків, що підтверджується накладними від 25.05.2020 та від 11.06.2020. Вважає, що ОСОБА_2 також має відшкодувати моральну шкоду, оскільки внаслідок поведінки ОСОБА_2 відбулися психоемоційні зміни, які нанесли шкоду здоров`ю, життя кардинально змінилось в гіршу сторону, має розлади сну, депресивний стан, дратівливість, порушення душевної рівноваги. Почуття постійної тривоги за майбутнє не дає змоги жити повноцінним життям та займатись повсякденними справами. Відчуття незахищеності та думки про те, що ОСОБА_2 має позбавити життя, не покидають більше трьох років. Все це позначилося на душевному стані. Вказує, що моральні страждання ще й посилює зухвала поведінка ОСОБА_2 , який не розкаявся у скоєному, а навпаки, намагається нагнітати ситуацію, зводити наклепи тощо. Просить стягнути матеріальну шкоду у сумі 8413 грн 35 коп. та 75000 грн моральної шкоди.

30.11.2023 ухвалою суду прийнято справу до свого провадження та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами у справі.

14.12.2023 відповідач у строк, встановлений ст. 178 ЦПК України, подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що заявлені позовні вимоги не визнає повністю, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Що стосується вимоги про стягнення матеріальної шкоди, то зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо призначення придбаних ліків для ОСОБА_1 , а також відсутній єдиний документ, який свідчить про придбання ліків у підприємця будь-якої форми податку згідно чинного законодавства - фіскальний чек. Щодо стягнення моральної шкоди, вказує, що він не визнає самого факту нанесення для позивачки моральної шкоди, оскільки ніяких протиправних дій чи дій кримінального характеру відносно позивачки не вчиняв, а тому не міг їй нанести моральну шкоду. В ухвалі Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області чітко зазначено, що протиправні дії вчиняв згідно обвинувального акту, однак судом вина у вчиненні протиправних дій відносно позивача не встановлена. Вважає позов безпідставним і таким, що не підлягає до задоволенню в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає про таке.

Відповідно до змісту ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 по справі № 681/1287/20, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду (а.с. 11-12).

Згідно з даними висновку експерта № 295, експертиза, яка була виконана на підставі постанови слідчого СВ Полонського ВП Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області Чалюка С.Ю. від 10.06.2020, у ОСОБА_1 виявила такі тілесні ушкодження: розрив сухожилка надостьового м`язу лівого плечового суглобу та синці на зовнішній поверхні лівого плеча, синець на задній поверхні, що відносяться до легкого ступеня тяжкості (а.с. 26-27).

Як вбачається з висновку обстеження МРТ лівого плечового суглобу від 11.06.2020 у центрі магнітно-резонансної томографії за адресою АДРЕСА_2 , у ОСОБА_1 діагностовано частковий розрив сухожилка надостьового м`язу на ґрунті тенденопатії (а.с. 24).

Відповідно до даних квитанції від 11.06.2020, за МРТ плечового суглобу у ЛДЦ «Ваше здоров`я», що за адресою м. Шепетівка, вул. Валі Котика, 85 Шепетівського району Хмельницької області 11.06.2020 об 09 год. 33хв. було сплачено 885 грн 00 коп., фіскальний чек № (а.с. 25).

До матеріалів справи на підтвердження матеріальної шкоди позивачем подані накладні: від 25.05.2020 б/н із зазначенням суми 1020 грн 00 коп (а.с. 7), від 10.06.2020 б/н із зазначенням суми 389 грн 80 коп. (а.с. 8), від 11.06.2020 б/н із зазначенням суми 2783 грн 05 коп. (а.с. 9), від 11.06.2020 б/н із зазначенням суми 1720 грн 50 коп. (а.с. 10). Усі накладні без номера і завірені печаткою ПП ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту "в" постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Ч. 2 ст. 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, цивільне законодавство передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі №6-183цс14, зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 , згідно даних обвинувального акту, умисно, з мотивів особистої неприязні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, висловив намір про вбивство для ОСОБА_1 , а також наніс тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Отже, своєю протиправною поведінкою умисно завдав шкоду для здоров`я ОСОБА_1 , що підтверджено доказами. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, про яке він вказав у своєму відзиві, а саме, що ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області вина у вчиненні протиправних правопорушень не встановлена, а отже, не визнає самого факту нанесення для позивача моральної шкоди. Суд зауважує, що у цій ухвалі чітко зазначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому, в разі звільнення, потерпіла не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.11.2019 у справі № 345/2618/16-к.

Таким чином, за змістом ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, але, натомість, він може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.01.2022 у справі № 661/2681/18.

До того ж, суд вважає за необхідне наголосити на такому. Клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України у судовому процесі заявляв адвокат Кушнірук В.М., який був захисником обвинуваченого. Зокрема, в ухвалі Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області зазначено, що обвинуваченому ОСОБА_2 роз`яснювалась суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та право на проведення судового провадження у повному обсязі в загальному порядку, відповідно до ст. 285 КПК України.

Беручи до уваги ці обставини, присутність адвоката у процесі, суд вважає, що ОСОБА_2 при розгляді кримінального провадження надав усвідомлену згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, розуміючи своє право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, а також наслідки такого заперечення.

Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Крім того, Верховний Суд у постанові у справі № 455/229/17 від 11.11.2020 зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 ККУ, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає.

Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає про таке.

Позивач просить суд стягнути матеріальну шкоду у розмірі 8413 грн 35 коп.

Дослідивши матеріали справи, суд не може погодитись із твердженнями позивача щодо достатності доказів для стягнення у повному обсязі з відповідача зазначених у позові понесених витрат (матеріальної шкоди).

У позовній заяві позивач зазначає, що матеріальна шкода у розмірі 8413 грн 35 коп. складається з такого: 2500 грн витрати на дорогу до лікарні, що у м. Шепетівка, а також сюди входить сума 885 грн на здійснення оплати дослідження МРТ. Кошти у сумі 5913 грн 35 коп. було витрачено на придбання ліків.

Судом встановлено, що позивачем доведено належними доказами витрати в сумі 885 грн 00 коп., а саме фіскальним чеком № про оплату МРТ від 11.06.2020 (а.с. 25).

Проте, суд не бере до уваги як належний, допустимий та достовірний доказ оплату таких витрат на придбання ліків: сума 1020 грн за 25.05.2020; сума 389 грн 80 коп. за 10.06.2020; сума 2783 грн 05 коп. за 11.06.202; сума 1720 грн 50 коп. за 11.06.2020.

Суд не може на підставі таких доказів, як накладні, поза розумним сумнівом і беззаперечно дійти висновку, що вони є достовірним доказом здійснення розрахункових операцій, оскільки не вбачає належних підтверджень оплати ліків, що вписані у цих накладних.

П. 1 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг із змінами та доповненнями, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Ст. 2 Закону №265/95 визначено такі поняття: розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця; розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Положення про форму та зміст розрахункових документів, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13, визначає форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування.

Аналізуючи вищевикладене, накладна є наміром здійснити операцію, документом первинного обліку, але не є розрахунковим документом і доказом того, що, в цьому випадку, позивачем кошти за ліки були перераховані.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначив, що цей принцип передбачає покладання стандарту доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Таким чином, оскільки відсутнє підтвердження розрахункових документів за здійснення розрахункових операцій на суму 5913 грн 35 коп., яку отримуємо шляхом арифметичного додавання сум 1020+389,80+2783,05+1720,50, то суд вважає докази, подані позивачем щодо оплати на придбання ліків на цю суму неналежними, оскільки суду не надано розрахункових документів (фіскальний чек, товарний чек, квитанція), а накладна не дає підстави достовірно вважати, що позивачем вказана сума була сплачена. До того ж, до матеріалів справи не долучено жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що ці ліки були необхідні для позивача та призначені їй лікарем.

Також позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що нею були витрачені кошти на дорогу у зв`язку з поїздками до лікарні на обстеження у м. Шепетівку.

Отже, вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди підлягає до задоволення частково, а саме у розмірі 855 грн. 00 коп.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 75000 грн. суд зазначає про таке.

На сьогодні у законодавстві відсутнє чітке визначення поняття «моральна шкода», оскільки це пов`язано із неможливістю вичерпного опису цього оціночного поняття.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці Європейського Суду з прав людини (рішення від 22.02.2005 у справі «Новоселицький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99).

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду неодноразово застосовував цю позицію. Зокрема, нещодавно в постанові від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 суд вказав, що ст. 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи.

Розмір моральної шкоди є індивідуальним, але при визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, керується розумністю щодо суми, яку позивач бажає стягнути до пропорційності завданих збитків.

Так, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 127/35822/21, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням: характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення); стану здоров`я потерпілого; тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в цьому процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в становище суттєво менш сприятливе в порівнянні з опонентом, суд приходить до висновків виключно на основі зібраних у матеріалах справи доказів, керуючись верховенством права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, проаналізувавши правову позицію Верховного Суду України, дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, керуючись принципом розумності та справедливості, суд дійшов таких висновків. Позивачем повністю доведено наявність усіх обставин, які є підставою для стягнення з відповідача шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки закриття кримінального провадження за строками давності не є реабілітуючою обставиною. Однак позивач не довів належними та допустимими доказами свої вимоги у повному обсязі, тому позов слід задовольнити частково: стягнути матеріальну шкоду у розмірі 885 грн та моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільняється від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1786 грн 22 коп. (на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди в сумі 1073 грн 60 коп.; на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 716 грн (позовну вимогу задоволено у відсотковому відношенні на 66, 7 % від заявленої позивачем суми, отже 66,6 % шляхом множення на суму 10,73 грн, що є 1% від сплаченого судового збору, отримуємо суму 712 грн 62 коп.).

Керуючись ст.ст. 16, 21, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 885 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, 50000 грн моральної шкоди та 712 грн 62 коп. судового збору, а всього 51597 (п`ятдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто сім) грн 62 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Рішення може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його складення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя Н.А.Горгулько