КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3738/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства, -

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, що належать від підприємства.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка з 22 серпня 1983 року працювала на ДП "Донецька залізниця" на посаді оператора.

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23 лютого 2012 року №4442-IV, Постанови Кабінету Міністрів України " Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25 червня 2014 року №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 20 березня 2017 року згідно наказів від 17 березня 2017 року №236/ДНД та від 17 березня 2017 року №19/ІОЦ установлено простій працівникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» по причинам не залежним від працівників.

Відповідно до пункту 1 вказаного наказу роботодавцем одноособово прийнято рішення про встановлення початку простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, тобто у тому числі режим простою встановлено у виробничому підрозділі де працювала позивачка.

Згідно пункту 8 вказаного наказу роботодавцем одноособово прийнято рішення про нарахування заробітної плати за час простою не з вини працівників із розрахунку двох третин встановленої тарифної ставки (посадового окладу).

У подальшому посадовими особами відділу кадрів Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» здійснено відповідні записи до трудової книжки позивачці та видано трудову книжку позивачці.

20 березня 2017 року на підставі наказу від 20 березня 2017 року №17/ос ОСОБА_1 звільнена за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Вказує, що у день звільнення АТ «Українська залізниця» повний розрахунок із позивачкою не провів, як наслідок відповідач мав перед позивачкою не погашену заборгованість із заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням термінів її виплати.

Вказує, що в день звільнення позивачці не виплачено заборгованість із заробітної плати, а саме: за липень 2016 року 2 709,68 гривень (всього нараховано 3 345,28 грн; податок з доходів - 602,15 грн; утримання профвнесків - 33,45 грн); за березень 2017 року - 5 283,21 гривень (всього нараховано 6 644,01 грн; податок з доходів - 1 195,92 грн; утримання профвнесків - 65,22 грн).

Дії АТ "Укрзалізниця" по несвоєчасній виплаті заробітної плати та інших нарахувань не відповідають положенням законодавства, а тому з посиланням на частину 1 статті 117 КЗпП вказує, що відповідач має сплатити середній заробіток звільненому працівнику за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що складає 448 822,27 гривень.

З посиланням на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 , вказує, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачці компенсацію у розмірі 18 131,70 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 : нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 7 992,90 гривень; середній заробіток за період затримки з 01 березня 2017 року по 15 серпня 2022 року 448 822,27 гривень; суму компенсації у розмірі 18 131,70 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати, в тому числі невикористану щорічну відпустку в сумі 7 992, 90 грн, суму середнього заробітку за період затримки із 01 березня 2017 року по 15 серпня 2022 року у розмірі 448 822, 27 грн, суму компенсації у розмірі 18 131, 70 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 4 749, 46 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, АТ «Українська залізниця» подано апеляційну скаргу.

Вказує, що Донецька дирекція залізничних перевезень за дорученням AT «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки та інші документи знаходилися відповідно в їх будівлях в місті Донецьк. Перебування виробничих потужностей структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця», що знаходиться на територіях міста Донецьк і Донецькій області, під контролем незаконних збройних формувань, потребує такого вимушеного, об`єктивного, необхідного та упереджуючого заходу як проведення змін в організації виробництва і праці та, як наслідок, зумовлює припинення трудових відносин з працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Посилається на висновок Торгово-промислової палати щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

З посиланням на статтю 617 ЦК України вказує, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» проявила належну дбайливість до працівників, щодо першочерговим наміром вжити заходи по недопущенню ризику їх життю та здоров`ю на території, що контролюються незаконним збройним формуванням.

Вказує, що втрата контролю і доступу ПАТ «Укрзалізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходяться на територіях міст, в тому числі і м. Донецьк, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звіту, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями і припинення провадження господарською діяльністю, знівелювала можливість відповідача виконати зобов`язання перед працівниками згідно статей 47, 83, 115 та 116 КЗпП України. Дата виходу з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, тобто дата встановлення непереборної сили - 20 березня 2017 року.

Отже, вина регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка є основною умовою відповідальності за статтею 117 КЗпП України, відсутня, що виключає можливість відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку, з урахуванням форс-мажорних обставин, посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18, від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18, від 07 лютого 2020 року у справі №236/396/18, від 28 березня 2018 року №408/2306/17-ц, №408/2445/17-ц, №236/1357/18, №265/9472/18, №323/3736/18, №236/396/18, №243/2071/18, №266/4637/18.

Вказує, що з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові № 266/6853/18 від 26 жовтня 2022 року по справі №905/857/19, наявний в матеріалах справи Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не є сертифікатом, але є належним доказом настання обставин непереборної сили у відносинах між відповідачем та позивачкою, що виникли 20 березня 2017 року та тривають по теперішній час. Вказаний висновок підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу через виникнення обставин непереборної сили.

Вказує, що в цій справі наявні підстави для застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості з заробітної плати, характером цієї заборгованості, враховуючи розмір заборгованості, дату її виникнення, ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом про її стягнення, вважають що наявні підстави для справедливого та пропорційного зменшення суми стягнення середнього заробітку на розсуд суду.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року скасувати.

В судове засідання учасники справи не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судова повістка ОСОБА_1 направлена за адресою, визначеною нею у позовній заяві, проте повернулась без вручення із зазначенням про відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З огляду на наведене, відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав, що позивачці нарахована заробітна плата за липень 2016 року та березень 2017 року, розмір якої становить 7 992, 90 грн, яка є невиплаченою, що не спростовано відповідачем.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вказав, що відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування викладених у позовній заяві відомостей, відтак прийняв наданий позивачем розрахунок та стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 448 822, 27 грн.

Оскільки суд встановив порушення прав позивача на оплату праці, а саме невиплату заробітної плати, позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд визнав обґрунтованими. Суд прийняв наданий позивачем розрахунок та стягнув з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 18 131,70 грн.

Установлено, що відповідно до даних трудової книжки, виданої на ім`я позивачки, ОСОБА_1 працювала на ДП «Донецька залізниця» з 22 серпня 1983 року (наказ №92/л від 22 серпня 1983 року) (а.с. 31).

Наказом №5/ос від 22 серпня 2016 року у зв`язку із реорганізацією інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця" у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" з 23 серпня 2016 року трудовий договір з працівниками інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця" продовжено у виробничому підрозділі "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" з їх згоди (а.с. 35).

Наказом №597/ДМД від 30 грудня 2016 року затверджено розмір надбавок працівникам виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", безперервний стаж роботи яких протягом 2017 року не перевищує розмірі шкали стажу, встановленого пунктом 1 "Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років" (а.с. 36-37).

Наказом №236/ДНД від 17 березня 2017 року з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції установлено простій. Пунктом 8 вказаного наказу прийнято рішення про нарахування заробітної плати за час простою не з вини працівників із розрахунку двох третин встановленої тарифної ставки (посадового окладу).

Наказом №17/ОС від 20 березня 2017 року позивачку звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП (а.с. 34).

Відповідно до даних розрахунку заробітної плати за липень 2016 року ОСОБА_1 нараховано 3 345,28 гривень, сума до виплати становить 2 709,68 гривень (а.с. 39).

Відповідно до даних розрахунку заробітної плати за січень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 8 545,37 гривень, сума до виплати становить 3 065,13 гривень (а.с. 41).

Відповідно до даних розрахунку заробітної плати за лютий 2017 року ОСОБА_1 нараховано 6 054,65 гривень, сума до виплати становить 2 964,55 гривень (а.с. 40).

Відповідно до даних розрахунку заробітної плати за березень 2017 року ОСОБА_1 нараховано 6 644,01 гривень, сума до виплати становить 5 283,21 гривень (а.с. 42).

Статтею 47 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) унормовано обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правилами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги з посиланням на проведення антитерористичної операції як на форс-мажорну обставину порушення трудових прав працівників, апеляційний суд виходить з наступного.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (частина 1 статті 2 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (частина 2 статті 2 КЗпП України).

Право на працю закріплено в Конституції України, у якій також зазначено, що працівнику гарантується право на своєчасну оплату праці (стаття 43).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та відворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

У пункті 1 частини 1 статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно норм статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" сертифікат ТПП України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань.

Скаржник посилається на науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, в якому зазначено, що унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на територіях міста Донецька та міста Луганська, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності АТ «Укрзалізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю.

Разом з тим, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), прийнятій після подання АТ «Укрзалізниця» касаційної скарги, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові також зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач не довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачці належні їй при звільненні суми. Науково-правовий висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є належним доказом наявності форс-мажорних обставин, що мали місце на території проведення антитерористичної операції, а сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідач не надав.

Ураховуючи викладене, судом правильно установлено, що відповідач своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, відтак відповідно до статті 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум.

Посилання скаржника на дані Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 колегією суддів відхиляються, оскільки такий висновок не є сертифікатом, який підтверджує обставини непереборної сили.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Доводів на спростування визначеного судом розміру компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати апеляційна скарга не містить.

Разом з цим, щодо доводів апеляційної скарги в частині зменшення розміру відшкодування, колегія суддів зазначає про таке.

Стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 448822,27 гривень за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував таке.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З матеріалів справи установлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом у серпні 2022 року, тобто із спливом більше 5 років після звільнення, що мало місце 20 березня 2017 року.

При цьому, звернувшись до суду із позовом після п`яти років очікування, позивачка не надає докази на підтвердження вчинення будь-яких дій, які б вона вчиняла з метою досудового врегулювання спору.

Колегія суддів звертає увагу, що у цьому випадку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у 56 разів перевищує розмір не виплаченої заробітної плати, що очевидно є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати працівнику, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, колегія суддів уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаними Великою Палатою Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів у сумі 10 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 213/718/20 (провадження № 61-4077св21), 29 червня 2022 року у справі № 756/9470/20 (провадження № 61-20442св21).

З огляду на викладене, є частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За встановлених обставин, колегія суддів робить висновок про зміну оскаржуваного рішення в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 448 822,27 гривень до 10 000,00 гривень.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що із загальної суми пред`явлених позивачкою вимог (7 992,90 гривень + 448 822,27 гривень + 18 131,70 гривень = 474 946,87 гривень) задоволені позовні вимоги на суму 36 124,60 гривень, тобто 7,60 %, відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 360,96 грн (4 749,46 грн (судовий збір, який підлягає сплаті за звернення до суду) х 7,60 % (процент задоволення позовних вимог) = 360,96 гривень.

Відтак, рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" судового збору слід змінити, зменшивши розмір стягнутого судового збору на користь держави до 360,96 гривень.

Керуючись статтею 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року в частині визначення розміру суми середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшити суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , з 448 822,27 гривень до 10 000,00 гривень.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судового збору змінити, зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню, з 4 749,46 гривень до 360,96 гривень.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 28 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова