КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2926/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Притули Н.Г. в м. Київ 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Позов мотивувала тим, що 13 січня 2016 року нею укладено з ТОВ «ВКФ Фарби України» договір купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК, за умовами п. 2.1 якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості в порядку та умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Згідно п. 2.2 ст. 2 договору, сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою АДРЕСА_2 , квартира АДРЕСА_4 , 7 поверх, секція 4 , загальною площею 24,93 кв.м. Згідно п. 2.4 ст. 2 договору, запланований терміном будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року. Згідно п. 4.2 ст. 4 договору, орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 327 226 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 54537,66 грн.

20 вересня 2016 року сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, за положеннями якої викладено п. 2.2 в іншій редакції, згідно якої сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкт капітального будівництва за адресою АДРЕСА_2 , квартира АДРЕСА_1 , 9 поверх, секція 3 , загальною площею. 42,52 кв.м., пункт 4.2 викладено в іншій редакції, а саме орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 662702 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 110450,33 грн. за вартістю кв.м. 15585,65 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 2597,60 грн.

08 вересня 2017 року сторонами та ТОВ «Картель Буд» укладено додаткову угоду № 2 до договору, якою погоджено додати сторону 2 у договір купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року, укладеного між стороною 1 та покупцем. Згідно ч. 4 додаткової угоди № 1, сторони домовились, що з моменту підписання цієї додаткової угоди обов`язок покупця по здійсненню розрахунків за договором купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року, виконуються виключно на користь сторони 2.

Відповідно до ч. 5 додаткової угоди № 1 до договору, сторони домовились викласти п. 2.4 в редакції, згідно якої запланованим терміном будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва є 3 квартал 2018 року.

На виконання умов договору, додаткових угод до нього, позивач сплатила на рахунок відповідача 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за будівельною адресою АДРЕСА_1 , 9 поверх, секція 3 , загальною площею 42,52 кв.м. в сумі 662702 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 110450 грн., що підтверджується доданими до позову квитанціями та довідкою про 100 % фінансування від 10 травня 2018 року, виконавши всі умови договору. Проте відповідач не виконує покладені на нього обов`язки, оскільки ним не завершено будівництво та не введено в експлуатацію житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , на який було придбано майнові права позивачем на квартиру АДРЕСА_1 , 9 поверх, секція 3 , загальною площею 42,52 кв., станом на дату подання позовної заяви.

Відповідач, не виконуючи умови договору, позбавляє позивача права можливості реалізувати належні йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру у вищезазначеному житловому будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме однокімнатну квартиру, будівельний номер 394 загальною площею 42,52 кв.м., що знаходиться на 9 поверсі, 3 секція в будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, кадастровий № :91:050:0046, стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 6627,02 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «Фарби України» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, стисло викладав фактичні обставини справи та оскаржуваного судового рішення.

Вказував, що однією з підстав задоволення позову визначено невведення будинку в експлуатацію, що свідчить про порушення майнових прав позивача. Зазначене твердження є також єдиною підставою позову, оскільки позивачем не зазначається будь-яких обставин та не надається будь-яких доказів, які б свідчили про те, що скаржником заперечуються або не визнаються права позивача на набуття майнових прав в порядку та у спосіб, визначені договором. У даній справі сторони, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав, на власний розсуд визначили прийнятні для кожної із сторін умови такого договору, в тому числі й положення п. 2.4 договору, які змінені лише в частині визначеного запланованого строку, тобто позивач щонайменше двічі підтвердила, що визначення запланованого строку завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, а не конкретного строку, відповідає її волі. У позовній заяві, а також будь-яких інших процесуальних документах позивачем не зазначено про неправильне розуміння змісту п. 2.4 договору, помилкове його сприйняття, як не зазначила і про допущену помилку при укладенні договору. Тобто можливо однозначно стверджувати про те, що зміст п. 2.4 договору є таким, що відповідає волевиявленню кожної із сторін, а тверджень про протилежне матеріали справи не містять. Буквальне тлумачення положень п. 2.4 договору свідчить про те, що сторони чіткого та остаточного терміну завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію не визначили, а визначили лише запланований, тобто орієнтовно прогнозований термін завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію. Тобто будь-яких правових підстав для висновку, що сторонами чітко визначено остаточний строк завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, суд першої інстанції не мав. Отже, будь-які підстави стверджувати про те, що відповідачем допущено порушення умов договору, що спричинило порушення прав позивача, у суду першої інстанції були відсутні.

Посилався на правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 22 липня 2020 року в справі № 369/6303/19 щодо подібного за змістом пункту щодо нечітко визначеного строку введення будинку в експлуатацію. Попри наведене, суд першої інстанції помилково, всупереч дійсних умов договору та норм матеріального права, витлумачив зміст п. 2.4 договору та сформував висновок про те, що скаржником допущено порушення зазначеного положення, незважаючи на те, що відсутність конкретного строку завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію виключає можливість стверджувати про порушення скаржником будь-якого строку в силу його остаточного невизначення. Наведене у сукупності свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що мало наслідком визнання встановленими обставин, які є недоведеними, а також порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке виразилось у неповному та невсебічному встановленні обставин справи.

Вказував, що судом першої інстанції, під час відмови у застосуванні наслідків спливу позовної давності, ототожнено строк дії договору та строк позовної давності та фактично виснувано те, що скаржником допущено триваюче правопорушення, яке виражається у невиконанні покладених на нього обов`язків щодо завершення будівництва та введення його в експлуатацію. Однак відповідач вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду суперечать іншим, визначеним судом, підставам для задоволення позову. При цьому скаржник заперечує факт допущення порушення строку виконання зобов`язання, а обґрунтування неправомірності відмови в застосуванні наслідків спливу строку позовної давності базуються виключно на підставах позову та підставах його задоволення. На думку відповідача, суд першої інстанції, вважаючи, що права позивача є порушеними внаслідок незавершення будівництва та невведення будинку в експлуатацію у строк 3 квартал 2018 року мав відмовити в задоволенні позову внаслідок порушення позивачем строку позовної давності. Про порушення свого права саме з 01 жовтня 2018 року позивачем зазначено в тексті позову, однак не зазначено, що обмежувало її в можливості звернутись до суду з позовом в строк до 01 жовтня 2021 року. В даній справі позивач стверджувала про те, що її права порушені недотриманням строку, а не невизнанням її прав чи їх запереченням. А про факт так званого недотримання строку їй не могло бути не відомо. Фактично, суд першої інстанції неправильно застосував ст. 261 ЦК України, внаслідок чого, дотримуючись принципу диспозитивності та оцінюючи на власний розсуд позивачем підстави позову, не застосував наслідки спливу позовної давності та безпідставно задовольнив позовну заяву, яка подана через два роки після спливу строку позовної давності.

Категорично заперечував можливість застосування положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» до спірних правовідносин та інші твердження суду про наявність у позивача статусу інвестора, інвестування позивачем будівництва тощо. Інвестування та фінансування будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач укладала договір про участь у фонді фінансування будівництва або придбавала сертифікати фонду операцій з нерухомістю, облігацій тощо, що виключає можливість визнання позивача інвестором та застосування до наявних правовідносин норм Закону України «Про інвестиційну діяльність» або будь-якого іншого нормативно-правового акту, що регламентує інвестиції як такі. Додатково зауважував, що договором не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись в будівництві, що обумовлює безпідставність висновків суду, що позивач в повному обсязі проінвестувала будівництво квартири.

Крім того, з положень договору випливає, що позивач права власності на майнові права не набула, оскільки право власності на майнові права переходить лише внаслідок підписання акту прийому-передачі майнових прав. Фактично, оскаржуваним рішенням породжено право власності на майнові права, а не підтверджено майнові права.

Вказував, що враховуючи зміст позовної вимоги та положення договору, можливо стверджувати про те, що позовна вимога була спрямована саме на визнання за позивачем права власності на майнові права, тобто породження права, а не підтвердження набутого раніше права, а її задоволення судом першої інстанції спричинило породження права власності на майнові права, що прямо суперечить ст. 392 ЦК України.

Наголошував, що обов`язок щодо передачі позивачу майнових прав не заперечувався скаржником під час розгляду справи судом першої інстанції, як і не заперечується в апеляційній скарзі. Однак виконання обов`язків сторін має відбуватись відповідно до умов договору. Натомість, судом першої інстанції без наявності відповідної позовної вимоги, фактично змінено положення укладеного договору в частині порядку передачі майнових прав. Крім того, задоволення позову виключило необхідність проведення подальших кінцевих розрахунків після проведення фінальних обмірів фактичних площ об`єктів нерухомості. Вищезазначені положення є чинними, їх редакція є незмінною з моменту укладення договору, а жодна із сторін вимоги про зміну зазначених положень не висловлювала, як не містить такої вимоги і розглянутий судом позов.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що відповідач, подавши апеляційну скаргу, фактично вводить суд в оману стосовно того, що він не перешкоджає позивачу реалізувати належні йому майнові права. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції засвідчує те, що відповідач не визнає та заперечує майнові права позивача на квартиру, як покупця за договором купівлі-продажу майнових прав. Вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом відповідно до норм матеріального права з детальним з`ясуванням всіх обставин справи. Наголошувала, що в діях відповідача вбачається порушення укладеного попереднього договору між сторонами. Фактично, станом на сьогодні не існує жодного документа, який може бути доказом отримання позивачем майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 відповідач своєю бездіяльністю позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному житловому будинку.

Звертала увагу, що матеріали апеляційної скарги було отримано лише 02 лютого 2024 року, а відтак строк для подання відзиву починає обраховуватися з 02 лютого 2024 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання майнових прав, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконала свої зобов`язання за договором, сплатила внески у визначеній у договорі сумі, в зв`язку з чим за умовами договору набула майнових прав щодо об`єкту нерухомості, зокрема права на отримання в подальшому у власність спірної квартири, при цьому відповідач свої зобов`язання щодо передачі об`єкту інвестування в експлуатацію для здійснення реєстрації права власності за позивачем на об`єкт інвестування не виконує, що свідчить про порушення майнових прав позивача на вищевказаний об`єкт інвестування, який вона очікувала отримати.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 уклали договір № 9/4/ШК купівлі-продажу майнових прав (а. с. 6 - 12), за умовами п. 2.1, 2.2, 2.3 якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою АДРЕСА_4 , з наступними характеристиками: об`єкт - квартира АДРЕСА_4 , кількість кімнат - 1, загальна площа 24,93 кв.м., 7 поверх, 4 секція. Загальна площа об`єкту нерухомості, вказана в п. 2.2 договору, є проектною та підлягає уточненню за даними технічного паспорту, оформленого БТІ згідно договору.

Також п. 2.3 договору закріплено та визначено обсяг робіт, що буде виконано ТОВ «ВКФ Фарби України».

Згідно п. 2.4 договору, запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року.

Згідно п. 5.2.5 договору продавець зобов`язаний забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п. 2.4 даного договору.

Згідно п. 3.1 - 3.4 договору, майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості. Акт підписується сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100 % загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена у п. 2.2 цього договору, введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п. 4.3 даного договору. Майнові права на об`єкт нерухомості переходять від продавця до покупця після підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, для підписання якого та отримання інших документів покупець має з`явитися до продавця протягом 3 днів з моменту отримання відповідного повідомлення. При наявності поважних причин покупець має письмово попередити про них продавця та отримати згоду продавця на продовження терміну підписання акту. Сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості загальної площі об`єкта нерухомості, покупець не набуває права на частину майнових прав. Продавець самостійно та за власний рахунок підготовлює пакет документів та передає покупцеві для подальшого оформлення права власності на об`єкт нерухомості шляхом отримання свідоцтва про право власності в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Згідно п. 4.2 - 4.5 договору, орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 327226 грн. Погоджено графік розрахунків із внесенням останнього платежу до 01 вересня 2017 року. Якщо за результатами обмірів БТІ фактична загальна площа об`єкту нерухомості більша, ніж загальна площа за проектом, і ця різниця становить більше 0,5 кв.м., покупець зобов`язаний протягом 20 банківських днів з моменту отримання такого повідомлення сплатити вартість майнових прав на додаткові квадратні метри об`єкту нерухомості за поточною ціною об`єкта нерухомості за поточною ціною об`єкта нерухомості, на дату сплати на поточний рахунок продавця. Після повної сплати покупцем вартості майнових прав за об`єкт нерухомості, визначений в п. 2.2 даного договору, продавець видає йому довідку про повну оплату вартості майнових прав на об`єкт нерухомості згідно цього договору.

20 вересня 2016 року ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору № 9/4/ШК купівлі-продажу майнових прав, якою викладено в новій редакції п. 2.2 договору, а саме що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: об`єкт - квартира АДРЕСА_2 , кількість кімнат - 1, загальна площа 42,52 кв.м., поверх 9.

Викладено в новій редакції п. 4.2, згідно якого орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 662702 грн.

Пунктом 4.3.1 визначено новий порядок розрахунків за об`єктом нерухомості (а. с. 13 - 14).

07 вересня 2017 року уклали додаткову угоду № 2 до договору № 9/4/ШК купівлі-продажу майнових прав, якою сторони домовилися додати ТОВ «Картель Буд» у договір купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року. Сторони домовились, що з моменту підписання цієї додаткової угоди обов`язок покупця по здійсненню розрахунків за договором купівлі-продажу майнових прав № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року виконується виключно на користь ТОВ «Картель Буд» за вказаними реквізитами.

Змінено запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва на 3 квартал 2018 року.

Визначено новий порядок розрахунків за договором з розстрочкою до 28 травня 2018 року (а. с. 15 - 16).

10 травня 2018 року ТОВ «ВКФ Фарби України» та ТОВ «Картель Буд» видано ОСОБА_1 довідку про 100 % фінансування згідно договору № 9/4/ШК купівлі-продажу майнових прав від 13 січня 2016 року, а саме, що вона відповідно до умов договору сплатила продавцю грошові кошти в розмірі 662702 грн., що складає 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , а продавець прийняв їх та після завершення будівництва гарантує передачу. Вказано, що фактична кількість квадратних метрів загальної площі об`єкта нерухомості (квартири) визначається після завершення будівництва будинку на підставі даних, зазначених у технічному паспорті БТІ, згідно з якими здійснюються остаточні розрахунки між сторонами у порядку, передбаченому договором (а. с. 17).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України наголошено на необхідності виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України)

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі, як предмету матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про поділ речей на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України), а також вказано і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Stretch v The United Kingdom», заява N 44277/98).

У іншій справі (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі N 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/20612/15-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц, Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 638/12414/17 викладено правові висновки, згідно яких у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Вказані правові висновки були належно враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Встановивши, що позивач в повному обсязі проінвестувала будівництво квартири з будівельним номером АДРЕСА_2 , а отже мала обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права у вигляді передачі їй цих майнових прав відповідачем після введення будинку в експлуатацію, але введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, суд першої інстанції правильно виходив із того, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання майнових прав на квартиру та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, матеріалам справи та узгоджується з вищенаведеними висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено наявності підстав для захисту її прав у судовому порядку, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що пунктом п. 5.2.5 договору купівлі-продажу майнових прав від 13 січня 2016 року прямо встановлений обов`язок продавця ТОВ «ВКФ Фарби України» забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п. 2.4 даного договору.

Відповідно до ч. 5 додаткової угоди № 1 до договору, сторони домовились викласти п. 2.4 в іншій редакції, згідно якої запланований терміном будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 3 квартал 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, в даному випадку сторони визначили термін будівництва та введення в експлуатацію, що охоплює конкретно визначений термін, а саме 3 квартал 2018 року, тобто липень, серпень вересень 2018 року.

Водночас, в договорі відсутні умови, що вказаний в цьому договорі плановий термін прийняття будинку в експлуатацію може змінюватися.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що сторони при укладенні договору погодили лише запланований, тобто орієнтовний термін будівництва, що не може тлумачитись як кінцевий та остаточний, відхиляються апеляційним судом як неспроможні і такі, що свідчать про намагання виправдати фактичне невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відповідно до умов договору.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 липня 2002 року в справі № 369/6303/19 про те, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, отже, склад цивільно-правового порушення зі сторони ТОВ «Петровський квартал» відсутній.

Апеляційний суд враховує, що в справі, на яку посилається відповідач, предмет позову був відмінним, а саме стягнення пені за несвоєчасне виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, крім того, сторонами у цій справі було погоджено інші умови договору.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не заперечувався і не заперечується обов`язок щодо передачі позивачу майнових прав як в суді першої інстанції, так і в даній апеляційній скарзі, однак виконання такого обов`язку має відбуватись в порядку, спосіб та на умовах, визначених укладеним договором, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що оскільки відповідач станом на час подачі позову не виконав свої обов`язки, оскільки не завершив будівництво і не ввів в експлуатацію житловий будинок, що позбавляє позивача можливості реалізувати належне їй майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному будинку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом також відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що позивач не набула права власності на майнові права, оскільки право власності на майнові права переходить лише внаслідок підписання акта прийому-передачі майнових прав, а матеріали справи такого акту не містять, оскільки зазначений акт між сторонами не укладався в силу ненастання обов`язкових передумов для підписання такого акту, та доводи апеляційної скарги, що оскаржуваним судовим рішенням породжено право власності на майнові права, а не підтверджено майнові права..

Не впливають на правильність вирішення спору аргументи відповідача в апеляційній скарзі, що передумовою передачі майнових прав є здійснення кінцевих розрахунків після проведення завершальних обмірів, з огляду на те, що у даній справі спір між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 щодо стягнення з останньої на користь товариства будь-яких платежів не вирішувався.

Доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин не підлягали застосуванню положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки інвестування та фінансування будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, і матеріали справи не містять жодного доказу, який би наділяв позивача статусом інвестора будівництва, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, такі, що суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Оскільки судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 сплатила 100 % вартості майнових прав на квартири, що підтверджується виданою самим відповідачем довідкою, в діях позивача судом першої інстанції не встановлено недобросовісності при укладанні та виконанні договору купівлі-продажу майнових прав та додаткових угод до нього, аргументи апеляційної скарги, що в договорі від 13 січня 2016 року не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись в будівництві, відхиляються апеляційним судом як безпідставні і такі, що суперечать засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, закріпленим ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови суду першої інстанції у застосуванні наслідків спливу позовної давності, оскільки ОСОБА_1 в позові стверджувала, що її права порушені внаслідок невведення будинку в експлуатацію у строк 3 квартал 2018 року, а відтак, мала звернутись до суду з позовом не пізніше 01 жовтня 2021 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відмовляючи ТОВ «ВКФ Фарби України» в заяві про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно виходив із того, що такий строк ОСОБА_1 не пропущено, оскільки відповідно до положень п. 8.1 договору № 9/4/ШК від 13 січня 2016 року договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, і відповідач не надав доказів, що будинок введено в експлуатацію, тобто відповідач на даний час не виконав в повному обсязі власні зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, які узгоджені з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 367/8426/17 (провадження № 61-8830св19) за позовом фізичної особи до ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» про визнання майнових прав на квартиру, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, згідно яких, для з`ясування того, з якого моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, необхідно враховувати, чи станом на момент звернення до суду з указаним позовом сторони виконали зобов`язання за договором та чи введено будинок в експлуатацію.

З урахуванням вищевикладеного, є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що в даній справі позивач мала довести, що не знала та не могла знати про порушення її прав внаслідок невведення будинку в експлуатацію, проте такі обставини не зазначались позивачем і не були встановлені судом, а також, що вимога про визнання права власності на майнові права не відноситься до вимоги, на які поширюється строк позовної давності, і фактично суд першої інстанції неправильно застосував приписи ст. 261 ЦК України, на власний розсуд оцінив підстави позову, не застосував наслідки строку позовної давності та безпідставно задовольнив позовну заяву, подану через два роки після спливу цього строку.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Апеляційний суд відхиляє як недоведені аргументи апеляційної скарги, що судом першої інстанції без відповідної вимоги змінено положення укладеного між сторонами договору, чим допущено вихід за межі позовних вимог, виключено необхідність проведення кінцевих обмірів та кінцевих розрахунків між сторонами, що є свідченням неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, застосовано закон, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, помилково встановлено факт порушення прав позивача та передчасно, за відсутності достатніх підстав, констатовано невиконання відповідачем свого обов`язку щодо передачі позивачу майнових прав, незважаючи на факт ненастання обов`язкових для такої передачі обставин.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнано встановленими обставини, які є недоведеними при розгляді даної справи та прямо суперечать матеріалам справи, сформовано висновки, які не відповідають правовій природі правовідносин, що виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню до даних правовідносин, і внаслідок неправильного застосування норм матеріального прав помилково ототожнено строк дії договору та строк позовної давності.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.