ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1801/24 Справа № 204/8412/23 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна (а.с. 2-5), в обґрунтування якого посилався на те, що він разом з відповідачем є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , йому належить 21/25 частина домоволодіння, а відповідачу 4/25 часток домоволодіння.

Земельна ділянка за цією ж адресою перебуває у спільній сумісній власності його та відповідача.

На земельній ділянці зблоковані споруди сарай літ. «З», гараж літ. «В» побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , що не відповідає вимогам ДБН та правил протипожежної безпеки, та відповідач не узгодив із співвласниками земельної ділянки таке будівництво.

Про те, що будівництво здійснене з порушеннями, позивач дізнався із висновку експертів від 13.03.2023 №1275/1276/1277/1278-22.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд зобов`язати відповідача знести самочинно збудоване нерухоме майно триповерхову самочинну забудову літ «Е-З» та господарські (допоміжні) споруди: сарай літ. «З» та гараж літ. «В», що є частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу ОСОБА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, відмовлено в повному обсязі (а.с. 217-223).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 227-232).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

ОСОБА_3 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити (а.с. 249-257).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що внаслідок самочинного будівництва - зблокованих споруд сараю літ. «З», гаражу літ. «В», які побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , порушено право позивача. Сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належить 21/25 частина домоволодіння АДРЕСА_1 : 13/25 частки домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.1991 року та 8/25 частки домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.06.2000.

Інші 4/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 1982 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-5307.

Земельна ділянка площею 0,0736 га, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №878665, виданого 21 квітня 2006 року.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ст. 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) об`єкта архітектури виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений порядок права на виконання будівельних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в порушення ч. 1 ст. 34, ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» без отримання відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації на земельній ділянці, прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , з метою реконструкції будинку, здійснив будівельні роботи з самочинного будівництва: житлового будинку літ. «Е-З», гаражу літ. «В», сарая літ. «З».

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на земельній ділянці, прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , з метою реконструкції будинку, здійснив будівельні роботи з самочинного будівництва: прибудови літ. «А3-1», сіней літ. «а1-1»; у житловому будинку літ. «А-1» останній самовільно зробив переобладнання частини приміщення 2-7 площею 12,1 кв.м. у нежитлове.

Зазначене самочинне будівництво, здійснене сторонами, підтверджується Актом ідеальних часток, складеним фахівцем КП «ДМБТІ» ДОР Сухан Г.В.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21.04.2016 р., вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року по справі №296/5460/17.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц).

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вважав, що відповідач чине йому перешкоди у користуванні належного йому частиною домоволодіння, внаслідок того, що зблоковані споруди сарай літ. «З», гараж літ. «В» побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , чим порушують його права, тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом знесенням самочинно збудованої будівлі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).

Враховуючи, що захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст. ст. 321, 391, 376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право, а також те, що позивачем не доведено, факт того, що внаслідок самочинного будівництва - зблокованих споруд сараю літ. «З», гаражу літ. «В», які побудовані впритул до паркана між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , порушено право позивача, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№46577/15) від 21.04.2016 р. та Верховний суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №646/7646/16-ц вказали, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Разом із тим, позивач не звертався з позовом до відповідача про приведення об`єкту самочинного будівництва (прибудови) у спосіб, передбачений законодавством, клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи під час розгляду зазначеної цивільної справи позивач та його представник не заявляли, позивач не надав доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (прибудови), як це передбачено частиною 7 ст. 376 ЦК України.

При цьому, відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року по справі №462/469/14-ц (провадження №61-23742св18).

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №646/7646/16-ц викладено висновок про те, що суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду.

Крім того, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Як було встановлено судом, Управлінням ДАБК ДМР, перевірка дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності на об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась, приписів щодо можливості/неможливості перебудови вищезазначеного об`єкта будівництва не видавалось, з вказаних підстав з позовом про знесення самочинного будівництва Управління ДАБК ДМР до суду не зверталось.

Доказів вичерпання передбачених Законом можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України, тому суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги сформовані здебільшого на підставі висновку експерта №1275/1276/1277/1278-22 від 13.03.2023 року, який було складено експертом в рамках цивільної справи №204/9987/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ часток майна в натурі. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо відповідності спірного нерухомого майна вимогам ДБН, а також протипожежним нормам експерту на розгляд не виносилось.

Крім того, висновку №1275/1276/1277/1278-22 від 13 березня 2023 року в рамках цивільної справи №204/9987/21 було надано оцінку та суд зазначив про те, що вказаний висновок містить ознаки неповноти у зв`язку з чим призначив у справі повторну експертизу. А тому враховуючи вказане вказаний висновок не є беззаперечним доказом на підтвердження доводів апелянта щодо допущення відповідачем порушень вимог ДБН та протипожежної безпеки.

Доводи скарги про те, що порушення протипожежних вимог несе в собі потенційну небезпеку для життя та здоров`я позивача є лише припущеннями позивача та не є беззаперечною підставою для задоволення його позовних вимог саме шляхом знесення спірного нерухомого майна. Крім того, колегія суддів зауважує, що у разі наявності таких порушень позивач не позбавлений права звернутись до відповідних органів з метою встановлення таких обставин та винесення припису для усунення таких порушень.

Посилання апелянта на постанову Верховного суду у справі №822/2149/18 колегія суддів не бере до уваги, оскільки обставини справи у справі №822/2149/18 є відмінними від обставин справи у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ч. 7 ст. 376 ЦК України не регулюває правовідносини, які склались у даній справі є лише тлумаченням апелянта норм матеріального права на власний розсуд, а тому колегією суддів не враховуються.

Доводи скарги про те, що суд дійшов висновку про те, що з даним позовом має право звернутись лише відповідний державний орган у сфері містобудівної діяльності є безпідставними оскільки спростовуються висновками суду викладених в оскаржуваному рішенні, в якому судом зазначено про те, що такий орган в тому числі має право звернутись з таким позовом при встановлені порушень.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна