Справа № 463/1031/22 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С. В.
Провадження № 22-ц/811/2889/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника позивача адвоката Мотрука М.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Валька Р.Я., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Качмар А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 адвоката Мотрука Мар`яна Юрійовича, відповідача ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 31 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

в с т а н о в и в:

В лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики

Позов мотивував тим, що 01 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір позики. У відповідності до цього договору, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 кошти у сумі 8 000 доларів США для придбання автомобіля. Як вбачається з пункту 3.1 договору позики, зазначені кошти ОСОБА_1 зобов`язувався повернути не пізніше 30 листопада 2021 року. Однак, незважаючи на те, що строк повернення боргу вже настав, позичених коштів до цього часу він не отримав і відповідачі не мають жодного бажання їх повертати.

На день укладення договору позики ОСОБА_1 був одружений з ОСОБА_4 . Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2011 року, який в 2021 році, було розірвано.

Після отримання позики ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску. Оскільки автомобіль ОСОБА_1 придбав перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , то цей автомобіль є спільним майном подружжя. А оскільки кошти на автомобіль ОСОБА_1 позичив у позивача, то це означає, що позичені кошти останній витратив саме у інтересах сім`ї. Водночас, відповідач ОСОБА_2 також вважає придбаний за позичені кошти автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, спільним майном подружжя набутим під час шлюбу. У зв`язку з цим остання навіть звернулася з відповідним позовом до відповідача ОСОБА_1 , у якому просить стягнути на свою користь половину ринкової вартості зазначеного автомобіля. Відповідно, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність за повернення коштів отриманих ОСОБА_1 за договором позики від 01 грудня 2018 року.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 292 548,8 гривень (двісті дев`яносто дві тисячі п`ятсот сорок вісім гривень 80 копійок)

В решті - в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2 271,3 грн. (дві тисячі двісті сімдесят одна гривня 30 копійок)

Рішення в апеляційному порядку оскаржили представник ОСОБА_3 адвокат Мотрук Мар`ян Юрійович, ОСОБА_1 .

В своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Мотрук Мар`ян Юрійович вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що не відповідає дійсності твердження суду першої інстанції про недоведеність того факту, що кошти в сумі 8000 доларів США, отримані ОСОБА_5 від ОСОБА_3 за договором позики були витрачені подружжям на придбання автомобіля, тобто були витрачені у інтересах сім?ї. Так, вказане твердження суду першої інстанції спростовується показаннями відповідача ОСОБА_1 , який пояснив, що своїх коштів на придбання автомобіля їхня сім?я не мала і що саме отримані у ОСОБА_3 за договором кошти були витрачені на автомобіль.

Звертає увагу на те, що з наявних у матеріалах справи копій договору купівлі транспортного засобу від 07 грудня 2018 року (а.с. 15,16) та митної декларації (а.с. 22) вбачається, що автомобіль сім?єю відповідачів придбавався на території Республіки Польща. Водночас, відсутні будь-які дані про те, що відповідачі перетинаючи державний кошти мали з собою кошти необхідні для придбання автомобіля.

У матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що сім?я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , крім коштів отриманих за договором позики від позивача ОСОБА_3 , мала у своєму розпорядженні кошти необхідні на придбання автомобіля. Все зазначене, у своїй сукупності, доводить, що саме за позичені у ОСОБА_3 кошти сім?я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбала автомобіль на території Республіки Польща.

Просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення в солідарному порядку коштів необгрунтованим, незаконним, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також має місце неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Стверджує, що за час шлюбу з ОСОБА_4 було набуто у власність автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, сірого кольору, 2007 року випуску, д.н.3. ВСЗ123НМ. Даний автомобіль був придбаний у грудні 2018 року в інтересах сім?ї за кордоном за ціною в гривневому еквіваленті 124 036,47 грн., розмитнений на території у країни (розмір митних платежів становив 68 126,26 грн.), в подальшому за спільним погодженням та в інтересах сім?ї такий був відчужений, а кошти від реалізації транспортного засобу подружжям спільно були витрачені на сімейні потреби. Вказаний автомобіль був придбаний подружжям спільно за час перебування у шлюбі за кошти, позичені у позивача саме для придбання транспортного засобу, тобто із наперед визначеним цільовим використанням коштів, що були отримані у позику подружжям ОСОБА_6 у ОСОБА_3 .

Станом на час оформлення позики та підписання відповідного договору були присутні обоє з подружжя, жоден із подружжя не висловлював заперечень щодо отримання вказаних коштів у позивача з метою купівлі автомобіля.

Таким чином, вважає, що наявні усі правові підстави про солідарну відповідальність обох з подружжя по зобов?язаннях, які виникли перед позивачем, так як позичені у нього кошти були витрачені в інтересах сім?ї на придбання для сім?ї конкретного майна, яким користувалися обоє з подружжя.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 не надала жодного доказу на підтвердження того, що подружжя мало можливість без оформлення позики придбати транспортний засіб, не спростувала обставин своєї присутності разом із колишнім чоловіком при зустрічі з ОСОБА_3 та оформленні договору позики коштів, необхідних подружжю для придбання автомобіля, відтак твердження ОСОБА_7 про свою необізнаність щодо існування договору позики з тих підстав, що не підписувала його, не спростовує інших доказів (договору купівлі-продажу, розмитнення ТЗ, авіабілетів про прибуття до республіки Польща та зустріч з позивачем, оформлення у цей же день договору позики), які в сукупності підтверджують факт отримання подружжям ОСОБА_6 коштів у позивача із цільовим призначенням для придбання в інтересах сім?ї транспортного засобу.

Просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Мотрука М.Ю. на підтримання апеляційних скарг, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Валька Р.Я. на підтримання апеляційних скарг, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Качмар А.І. на заперечення апеляційних скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позов про стягнення коштів за договором позики,суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження використання отриманих ОСОБА_1 за договором позики коштів в інтересах сім`ї позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 01 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір позики. У відповідності до цього договору, ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 кошти у сумі 8 000 доларів США для придбання транспортного засобу. Як вбачається з пункту 3.1 договору позики, зазначені кошти ОСОБА_1 зобов`язувався повернути не пізніше 30 листопада 2021 року.

Згідно копії вимоги про повернення боргу (а.с.12), ОСОБА_1 було надіслано вимогу від ОСОБА_3 , в якій вимагалося повернути суму боргу в розмірі 8 000 доларів США та попереджено, що у випадку неповернення позики у встановлений строк, ОСОБА_3 буде змушений звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_1 на вказану вимогу не відреагував, кошти не повернув.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою

для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї,

то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подружжя, про стягнення боргу, вказуючи, що відповідачі, як подружжя, є солідарними боржниками й несуть солідарний обов`язок щодо повернення йому грошових коштів, отриманих у борг у грудні 2018 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між відповідачами розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було набуто у власність автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, сірого кольору, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Даний автомобіль був придбаний у грудні 2018 року за кордоном за ціною в гривневому еквіваленті 124 036,47 грн. (а.с. 15), розмитнений на території у країни (розмір митних платежів становив 68 126,26 грн.) (а.с 22). Водночас відсутні будь які дані про те, що сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , крім коштів отриманих за договором позики від позивача ОСОБА_3 мала у своєму розпорядженні кошти необхідні на придбання автомобіля.

Також судом першої інстанції було встановлено, що станом на час оформлення позики та підписання відповідного договору були присутні обоє з подружжя, жоден із подружжя не висловлював заперечень щодо отримання вказаних коштів у позивача з метою купівлі автомобіля. Усі учасники даної справи, допитані в якості свідків, фактично підтвердили своє перебування 01 грудня 2018 року разом при підписанні між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору позики, перерахунку грошей, підтвердили обставини придбання вказаного автомобіля після укладення договору позики, а також підтвердили усі суми, витрачені на придбання транспортного засобу, сплату митних платежів, що в своїй сукупності і становить суму коштів, які цільово позичалися на купівлю транспортного засобу та сплату усіх зборів та платежів, пов`язаних з його переоформленням як за кордоном так і на території України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 при укладені договору позики діяв в інтересах сім`ї та під час перебування в шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , а отримані кошти витрачались для задоволення спільних потреб сім`ї, відтак ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по зобов`язанням щодо повернення ОСОБА_3 позичених грошей повинні відповідати солідарно.

ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , перебуваючи з нею у шлюбі, маючи тісний зв`язок, отримав та використав отримані у позику кошти в своїх особистих інтересах.

Відтак рішення суду слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити та стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 300 558,4 гривень (триста тисяч п?ятсот п?ятдесят вісім гривень 40 копійок).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено, то з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 2 271,3 грн. по 1135, 65 грн. з кожного та судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3406 грн. 95 коп. по 1703 грн. 47 коп. з кожного. З ОСОБА_2 слід стягнути в користь ОСОБА_1 3406 грн. 95 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 6, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги представника ОСОБА_3 адвоката Мотрука Мар`яна Юрійовича, ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 31 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 300 558,4 гривень (триста тисяч п?ятсот п?ятдесят вісім гривень 40 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання позовної заяви в розмірі 2 271,3 грн. (дві тисячі двісті сімдесят одна гривня 30 копійок) по 1135, 65 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3406 грн. 95 коп. (три тисячі двісті сімдесят одна гривня 95 коп.) по 1703 грн. 47 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3406 грн. 95 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.02.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.