У х в а л а

23 лютого 2024 року

м. Київ

Справа № 554/11657/20

Провадження № 61-1976ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця) на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 червня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року

у справі за позовом скаржниці до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач) про стягнення коштів у порядку спадкування та

в с т а н о в и в:

1. У грудні 2020 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь кошти, набуті у порядку спадкування за законом, а саме недоотриману пенсію її матері - ОСОБА_2 - за період із листопада 2014 року до травня 2019 року включно.

2. 21 червня 2022 року Октябрський районний суд міста Полтави ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: стягнув із відповідача на користь скаржниці у складі спадщини, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видав державний нотаріус Сьомої Донецької державної нотаріальної контори 29 жовтня 2020 року, 103 030,43 грн недоотриманої пенсії після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері; у задоволенні решти вимог відмовив.

3. 22 грудня 2022 року Полтавський апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції.

4. 27 січня 2023 року скаржниця електронною поштою подала до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення.

5. 30 січня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою повернув касаційну скаргу скаржниці на підставі пункту 1 частини четвертої статті 393 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки вона цю скаргу не підписала. Копію ухвали надіслав скаржниці на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 та до електронного кабінету (доставлена 2 лютого 2023 року).

6. 8 лютого 2024 року скаржниця повторно через електронну пошту з ідентифікацією електронним підписом подала касаційну скаргу на ті самі судові рішення.

7. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

7.1. За змістом пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

7.2. Незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина третя статті 394 ЦПК України).

7.3. 22 грудня 2022 року апеляційний суд прийняв оскаржену постанову. Відомостей про те, що того дня він оголосив лише вступну та резолютивну частини судового рішення у касаційній скарзі немає. Верховний Суд звертає увагу на те, що скаржниця 2 лютого 2023 року отримала копію ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 січня 2023 року про повернення касаційної скарги. Повторно з цієї скаргою вона звернулася лише 8 лютого 2024 року. Поновити строк на касаційне оскарження судових рішень не просила. Виключних випадків, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України, не зазначила.

7.4. Оскільки скаржниця подала касаційну скаргу після спливу одного року з дня складення оскарженої постанови апеляційного суду і не зазначила випадків, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

8. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

8.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

8.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

8.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

8.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

8.5. Позивачка отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази на користь її позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.

8.6. Позивачка повторно подала касаційну скаргу на судові рішення більш ніж через рік після того, як 2 лютого 2023 рокуотримала ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 січня 2023 року про повернення первинно поданої касаційної скарги на ті самі рішення. Не обґрунтувала наявність випадків, передбачених у пунктах 1 і 2 частини третьої статті 394 ЦПК України, та не просила поновити строк на касаційне оскарження. За таких умов обмеження на подання позивачкою касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушує сутність її права на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, частиною третьою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 червня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення коштів у порядку спадкування.

2. Копію ухвали направити особі, яка цю скаргу подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук