Справа № 134/1457/23
Провадження № 22-ц/801/452/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лабай О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуСправа № 134/1457/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2023 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Лабая О.В., дата складення повного тексту рішення 15 грудня 2023 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В серпні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 15 вересня 2020 року підписав заяву б/н. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором виникла заборгованість, яка станом на 13 червня 2023 року становить 81 384,77 гривень, з яких: 65 424,20 гривень заборгованість за тілом кредиту; 15 960,57 гривень заборгованість за простроченими відсотками.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 15 вересня 2020 року станом на 13 червня 2023 року в сумі 81384,77 грн., з яких 65424,20 грн заборгованість за тілом кредиту; 15960, 57 грн. заборгованість за нарахованими відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 684,00 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договорам та не погасив своєчасно заборгованість. В свою чергу, відповідач проти укладення кредитного договору з позивачем та отримання кредитних коштів не заперечував, тому суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що матеріали справи не містять підтвердження, що саме з доданими до позову Витягом Тарифів та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач ознайомився та погодився, а також, що такі документи містять умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами. Водночас, підписана заява б/н від 15 вересня 2020 року не містить узгодженої сторонами відсоткової ставки за кредитом та строку повернення кредиту.

На переконання скаржника роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Скаржник наголошує, що суд дійшов неправильного висновку щодо застосування ст. 634 ЦПК України. Також, суд не врахував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та у постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не скористалось своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направило, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», в якій п. 1.3 визначена процентна ставка, відсотків річних 42,0% - для карт «Універсальна» та 40,8% - для карт «Універсальна Gold» (а.с. 17-24).

Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківського обслуговування.

Цього ж дня ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, в якому викладена інформація стосовно процентної ставки за користування кредитом: у пільговий період 0,00001% річних та поза межами пільгового періоду в розмірі 42,0 % річних, 40,8% річних, 36% річних (п. 4), а також визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін (а.с. 25-27).

Звертаючись до суду з позовом, банк надав заяву від 15 вересня 2020 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», яка підписана відповідачем (а.с. 17), паспорт споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 (а.с. 25), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 15 вересня 2020 року (а.с. 6-9), виписку з особового рахунку (а.с. 10-14), а також витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 28).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я ОСОБА_1 15 вересня 2020 року було видано банківську картку «Універсальна» із терміном дії - до 07/24 (а.с. 16).

Відповідно до наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, за картковим рахунком НОМЕР_1 кредитний ліміт збільшувався: на 10000,00 грн станом на 19.07.2021, на 16000,00 грн. станом на 04.10.2021, на 75000,00 грн. станом на 14.01.2022 та зменшено на 63181,16 грн. станом на 28.10.2022 (а.с. 15).

Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13 червня 2023 року становить 81384,77 грн., з яких: 65424,20 грн. заборгованість за тілом кредиту; 15960,57 грн. заборгованість за нарахованими відсотками (а.с. 6-9).

З копії виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою № НОМЕР_1 (а.с. 10-14).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 17-24).

Факт підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не заперечується відповідачем.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

В матеріалах справи міститься підписана відповідачем заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, в якій викладені істотні умови кредитного договору, а саме: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, сума/ліміт кредиту для карт «Універсальна»; строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією; мета отримання кредиту - споживчі цілі; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; можливі види (форми) забезпечення кредиту - без забезпечення; відповідно до п. 1.3 Заяви визначено, що процентна ставка, відсотків річних 42,0% - для карт «Універсальна» та 40,8% - для карт «Універсальна Gold»; порядок повернення кредиту; тощо.

У п. 2.1.1.2. Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в заяві визначено, що банк за наявності вільних грошових коштів та на підставі кредитоспроможності клієнта надає йому споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі на умовах, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1.1.2.10 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що за користування кредитом (за виключенням пільгового періоду) клієнт сплачує банку фіксовану процентну ставку від суми трат, здійснених за рахунок кредиту.

Підписавши вказану заяву, відповідач добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Базова відсоткова ставка за користування кредитом, яка визначена у заяві від 15 вересня 2020 року становить 42,0% річних, що підписана та погоджена відповідачем. Відповідно до розрахунку заборгованості протягом усього періоду банком відсоткова ставка не збільшувалась.

З розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку слідує, що відповідач знімав кредитні кошти, здійснював перекази за картками та періодично вносив кошти на погашення заборгованості, а отже, активно користувався кредитними коштами.

Апеляційний суд також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано.

Крім того, слід зауважити, що у даній справі договір у встановленому законом порядку позичальником не оспорювався та не визнавався недійсним, власного розрахунку заборгованості відповідачем не надано, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, щодо наявності підстав для стягнення заборгованості і розміру цієї заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заявлених вимог у позові, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві.

Факт укладення кредитного договору, підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг та отримання за договором кредитних коштів (кредиту) у визначеному договором розмірі відповідач не заперечував, при цьому був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, тому, з огляду на положення ст. 81 ЦПК України, суд визнав вказані обставини встановленими.

Відтак, наявні підстави вважати, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами.

АТ КБ «ПриватБанк» доведено надання відповідачеві кредитних коштів у вказаному банком обсязі на умовах сплати відсотків за користування кредитом, невиконання ним зобов`язання з повернення кредитних коштів та наявність заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не доведено факту належного виконання ним умов кредитного договору, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з цим позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять підтвердження, що саме з указаним вище витягом з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач ознайомився та погодився, а також, що такий документ містить умови щодо сплати відсотків чи відповідальності за прострочення виконання зобов`язання не приймаються до уваги апеляційним судом, з огляду на таке.

АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом, надало заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 вересня 2020 року, підписану ОСОБА_1 , витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms, виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, з яких слідує, що відповідач активно користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, а тому є достатні підстави для висновку про доведеність факту отримання та використання відповідачем встановленого кредитного ліміту та про те, що сторони в письмовому вигляді погодили розмір відсотків.

Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 вересня 2020 року не містить узгодженої сторонами відсоткової ставки за кредитом та строку повернення кредиту, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки із вказаної заяви чітко видно, що сторони досягли домовленості про умови кредитування, наявні дані про розмір відсотків за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, особистим підписом відповідача було підтверджено досягнення сторонами згоди щодо умов кредитування.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що в даному випадку має враховуватися правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки обставини справи № 342/180/17 не є тотожними обставинам даній цивільній справі. Підставою відмови в задоволенні позовних вимог в цивільній справі № 342/180/17 була відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості, оскільки матеріали справи містили лише розрахунок заборгованості та анкету-заяву клієнта, що не містили інформацію про розмір відсотків та підпис позичальника про обізнаність з ними. Проте, в даній цивільній справі наявна заява про приєднання до умов та правил надання послуг, яка підписана відповідачем 15 вересня 2020 року, в якій зазначено всі істотні умови договору, зокрема й щодо розміру процентної ставки, та надано виписку по картковому рахунку відповідача, яка підтверджує факт надання послуг з кредитування з розрахунком відсоткової ставки.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції правового висновку Верховного Суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 щодо паспорту споживчого кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи не спростовують факт домовленості сторін щодо оплатності зобов`язання і його розміру, скріпленого підписами в заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставин справи, які встановлені місцевим судом та стали підставою для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета