КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2848/2024
Справа № 755/4990/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О. в м. Київ 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та зобов`язання вчинити дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод в користуванні даною квартирою.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що зареєстрована та проживає за вказаною адресою з 09 червня 1994 року. До 2019 року зазначена квартира належала свекрусі позивача, тому остання вселилась до квартири та проживала як член сім`ї наймача.

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 , яка є донькою позивача, набула у власність зазначену квартиру на підставі договору дарування. В період з листопада 2019 року до 08 березня 2023 року ОСОБА_2 проживала у спірному житлі як член сім`ї власника, між власником та позивачем було обумовлено постійний характер проживання останньої та виділено в користування окрему кімнату, позивач займалась організацією спільного побуту, оплачувала всі комунальні послуги за квартиру.

Починаючи з березня 2023 року, ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, змінила замки та не надає їй можливості взяти з квартири власні документи та речі. Спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , в якій вона проживає більше 20 років, а в умовах воєнного стану позивач фактично стала безхатченком. На момент набуття в дар зазначеного житла відповідач не тільки знала, що там постійно проживає її мати, а й погодилась на її подальше проживання, про що свідчать дії позивача з оплати житлово-комунальних послуг та підписання актів про встановлення лічильника обліку води. Отже, у відповідача відсутні правові підстави перешкоджати позивачу у її проживанні у спірній квартирі, що свідчить про протиправність її дій.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року позов задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 в праві користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення в квартиру, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невмотивованість рішення, порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що 16 березня 2023 року позивач була виписана з квартири згідно Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 61 Порядку зняття з реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою КМУ № 265 від 07 лютого 2022 року, на підставі якої власник житла має право виписати жильців самостійно без їх згоди та суду. Отже, позивач не є співвласником житла, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання через ЦНАП ніким не оскаржувалось та є законним, а рішення суду першої інстанції порушує ст. 41 Конституції України.

Вказувала, що позивач, звернувшись із позовом, зазначила дві позовні вимоги, а сплатила судовий збір за одну.

Наголошувала, що 06 жовтня 2023 року на правах власника житла, вільно володіючи та розпоряджаючись належним їй майном, вона уклала договір оренди, здавши житло на один рік, тому що позивач проживає та перебуває за адресою АДРЕСА_3 як внутрішньо переміщена особа з 09 квітня 2022 року по сьогоднішній день. Особисті речі та документи позивача були вивезені нею з вказаного житла ще до початку повномасштабного вторгнення. Відтак, рішення суду першої інстанції обмежує відповідача у праві розпорядитися належним їй майном та здати його в оренду. Також по закінченню дії цього договору ОСОБА_4 має намір продати квартиру, оскільки не проживає там довгий період часу, та придбати собі нове житло, а дана ситуація позбавляє її права вільно володіти ти розпорядитися належним майном.

Також в оскаржуваному рішенні було застосовано норму матеріального права, а саме ЖК України, яка не підлягає застосуванню в даній справі.

Вказувала, що позивач не є власником майна та не вправі розпоряджатися чужим майном, перешкоджати власнику продати власне житло та чинити перешкоди у даній ситуації. ОСОБА_4 з 24 лютого 2022 року там не проживає та категорично не бажає проживати з позивачем через її спосіб життя та вселення туди її родичів, які є чужими для неї людьми. Постійні провокації та скандали вимушують її продати дане житло та вільно розпорядитися майном на свій розсуд.

Звертала увагу на ч. 3 ст. 1 Закону, яка встановлює, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, про проживання в якому особа повідомила, в тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом. Ця зміна демонструє зміну усталеної політики держави і, відповідно, судової практики щодо пріоритетності права на житло над правом власності. Після набрання законом чинності право приватної власності буде домінувати в подібних правовідносинах, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 41 Конституції України.

Вказувала, що при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечення поновлення порушеного права шляхом оскарження рішення ЦНАПу про зняття з реєстрації.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц про те, що у випадку набуття квартири на законних підставах покупець має право виселити всіх зареєстрованих в ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення.

Вказувала, що позивачем було пропущено п`ятиденний термін подачі відповіді на відзив, встановлений ухвалою суду від 19 травня 2023 року, і цю відповідь вона не отримувала. Крім того, у відзиві на позовну заяву вона вказала адресу для листування у м. Радомишль, однак для отримання поштової кореспонденції суду їй довелося їздити до м. Київ. Ні в електронному суді, ні в Єдиному державному реєстрі судових рішень не було інформації по справі для ознайомлення з ухвалами суду.

В зв`язку з наведеним вважала, що відсутні підстави для відступу від ст. 41 Конституції України, Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 61 Порядку зняття з реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою КМУ № 265 від 07 лютого 2022 року, які набули чинності.

В даному випадку рішення позбавляє власника її виключного права, обмежує у праві самостійно здійснювати управління своїм майном, а висновки суду суперечать реальній меті вказаного Закону та ст. 41 Конституції України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції врахував конкуренцію права ОСОБА_1 на захист права власності та права ОСОБА_2 на житло і виходив із того, що ОСОБА_1 набула право власності на вказану квартиру 01 листопада 2019 року, будучи обізнаною про право постійного проживання в спірній квартирі своєї матері ОСОБА_2 , яке не оспорювалося попереднім власником, з того часу ОСОБА_2 продовжувала постійно проживати у вказаній квартирі, яка є постійним місцем її проживання, однак з березня 2023 року відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою в зв`язку з погіршенням відносин. Врахувавши, що дане житло є єдиним місцем проживання позивача, іншого житла на праві власності або в користуванні вона не має, враховуючи баланс інтересів сторін у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 01 листопада 2019 року відповідач у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дочкою позивача, набула права власності на вказану квартиру на підставі договору дарування (а. с. 7).

До 01 листопада 2019 року спірна квартира належала на праві власності колишній свекрусі ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , що не заперечується сторонами.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва за період з 30 січня 2017 року по 27 квітня 2023 року, в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані: свекруха позивача ОСОБА_1 (дата реєстрації 20 квітня 1972 року, дата зняття з реєстрації 11 березня 2023 року), колишній чоловік позивача ОСОБА_6 (дата реєстрації 14 травня 1992 року, дата зняття з реєстрації 16 березня 2023 року), позивач ОСОБА_2 (дата реєстрації 04 червня 1994 року, дата зняття з реєстрації 16 березня 2023 року), дочка позивача ОСОБА_1 (дата реєстрації 18 червня 1996 року) (а. с. 57).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 09 червня 1994 року та знята з реєстрації 16 березня 2023 року (а. с. 33).

09 квітня 2022 року ОСОБА_2 видано довідку № 1818- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з зазначенням фактичного місця проживання АДРЕСА_3 (а. с. 81).

Свекруха позивача - ОСОБА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 58).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в справі № 755/2665/23 задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а. с. 60).

На а. с. 10 - 27 знаходяться копії акту прийняття на абонентський облік вузла розподільного обліку гарячої води від 01 лютого 2023 року, акту прийняття на абонентський облік засобів обліку води від 30 січня 2023 року, укладених з ОСОБА_2 , копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за 2019 - 2022 роки за адресою АДРЕСА_1 .

Під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_1 зареєструвала шлюб, в зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 164).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивача з 1993 року, яка повідомила, що власником спірної квартири була свекруха позивача, приблизно з 1994 року позивач постійно проживала в спірній квартирі, вселилась до неї зі згоди свекрухи, з березня 2023 року не має доступу до спірної квартири, оскільки не має ключів від квартири, замки замінені відповідачем.

Також судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_9 , яка є подругою та колегою позивача, повідомила, що з квітня 2022 року по вересень 2022 року позивач виїжджала до м. Радомишль, у вересні 2022 року повернулась до м. Києва та проживала в спірній квартирі до березня 2023 року. 10 березня 2023 року позивач виїхала на похорон свекрухи, після повернення не змогла потрапити до квартири, оскільки замки були замінені.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію договору оренди, укладеного 08 жовтня 2023 року ОСОБА_4 з ОСОБА_10 , предметом якого є квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126, 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надала доказів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, не заявила клопотання про долучення нових доказів та поновлення пропущеного строку для подання доказів, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи даний позов по суті, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що при зверненні до суду з цим позовом позивач зазначила, що не втратила право користування спірним житлом, з якого не виселялася ані добровільно, ані в судовому порядку; за згодою попереднього власника житла законно вселилася та була зареєстрована в квартирі, є матір`ю нинішнього власника житла; з реєстрації місця проживання у спірній квартирі була знята без її згоди за заявою власника, але продовжує вважати спірну квартиру своїм житлом, на користування яким має право, однак ОСОБА_1 чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права та заперечує право ОСОБА_2 на користування спірним житлом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції вірно враховано правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), згідно яких, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

На підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та показань свідків судом першої інстанції встановлено та не спростовано доводами відповідача, що ОСОБА_2 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 та була зареєстрована за вказаною адресою зі згоди колишнього власника - свекрухи позивача ОСОБА_1 як член її сім`ї, тому вона у встановленому законом порядку набула право користування вказаною квартирою.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано, що з моменту набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 (01 листопада 2019 року) ОСОБА_1 не оспорила вказане право ОСОБА_2 , яка була зареєстрована в спірній квартирі, та у встановленому законом порядку питання про визнання її такою, що втратила право користування житлом або її виселення, не вирішувала.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , отримуючи в дар спірну квартиру, була достовірно обізнана щодо обтяження у вигляді проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 , проте погодилась набути право власності на спірну квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника, не здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору дарування квартири.

Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 243/1101/18 (провадження № 61-41171св18), який було враховано судом першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції встановлено, і вказані висновки не спростовуються доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_2 як член сім`ї колишнього власника житла набула право користування спірною квартирою і таке право не припинено у встановленому законом порядку.

Одночасно із цим, судом встановлено, що у позивача існують перешкоди у користуванні квартирою створені відповідачем, що не заперечувалося останньою під час розгляду справи та в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами та додатково враховує, шо за змістом апеляційної скарги вбачається наявність неприязних відносин відповідача до позивача станом на час розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 не визнає права позивача ОСОБА_2 на користування спірним житлом, під час розгляду справи в суді першої інстанції уклала договір оренди, предметом якого є спірне житло, та в подальшому після закінчення дії договору оренди має намір відчужити належне їй житло та придбати інше нове житло, оскільки не вважає можливим проживати в одній квартирі разом з позивачем в зв`язку з її неналежною, згідно доводів апеляційної скарги, поведінкою.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження її тривалого постійного зв`язку з квартирою АДРЕСА_1 , у вигляді реєстрації місця проживання за цією адресою з 1994 року, за відсутності іншого житла на праві власності чи користування, участь в утриманні житла шляхом сплати комунальних послуг, квитанції про сплату яких за останні п`ять років наявні в матеріалах справи; показання допитаної як свідка сусідки ОСОБА_8 , яка підтвердила, що ОСОБА_2 постійно проживає за вказаною адресою приблизно з 1994 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Згідно п. 5 п. 50 постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Судом встановлено і відповідачем в апеляційній скарзі не заперечувалось, що за її заявою, як власника спірної квартири, позивача було знято з реєстраційного обліку.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі N 686/26093/19-ц (провадження N 61-16974св20).

Судом першої інстанції вірно враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, про те, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Таким чином, задовольняючи позов про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та зобов`язання вчинити дії, судом першої інстанції дотримано справедливий баланс між інтересами власника житла ОСОБА_1 , яка, придбаваючи житло, знала про його обтяження проживанням в ньому ОСОБА_2 , та між правом на житло позивача ОСОБА_2 ; судом оцінене на предмет пропорційності фактичне виселення відповідачем позивача, яке виразилося у знятті позивача з реєстраційного обліку у житлі, та у створенні перешкод в користуванні цим житлом шляхом заміни замків, та захищено право позивача на єдине житло, яке вона вважає своїм постійним місцем проживання, тривалий та постійний зв`язок позивача з яким підтверджено належними та допустимими доказами; враховано, що від житла позивач не відмовлялась, не виселялась з нього добровільно або в судовому порядку і таким чином не втратила право користування житлом.

Апеляційний суд не погоджується з помилковими доводами апеляційної скарги, що зняття з реєстрації у центрі надання адміністративних послуг відповідачем шляхом звернення з адміністративним позовом до суду не оскаржувалося, з огляду на те, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи, отже, оскарження цих дій особою в будь-якому випадку не буде ефективним, оскільки не призведе до поновлення її порушеного права.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що позивачем пропущено встановлений судом п`ятиденний строк для подачі відповіді на відзив, а в самому позові заявлено дві позовні вимоги, проте сплачено лише за одну, а також, що судом направлялася кореспонденція у м. Київ за адресою її реєстрації, хоча вона вказувала як адресу для листування м. Радомишль, в зв`язку з чим їй доводилося їздити до м. Києва для отримання поштової кореспонденції суду, апеляційний суд відхиляє як такі, що заявлені з формальних міркувань, і не є підставою для зміни або скасування законного та справедливого судового рішення відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з заявлених вимог, позивач просила усунути їй перешкоди у праві користування квартирою шляхом вселення, тобто фактично нею дійсно заявлено одну вимогу.

Також, пропущення позивачем п`ятиденного строку для надання відповіді на відзив на позовну заяву не завадило відповідачу подати своє заперечення на таку відповідь, отже, фактично не призвело до порушення її процесуальних прав.

Доводи апеляційної скарги, що позивач проживає та перебуває у м. Радомишлі Житомирської області як внутрішньо переміщена особа з 09 квітня 2022 року по сьогоднішній день, та звільнила від своїх речей спірну квартиру ще до початку широкомасштабного вторгнення, не підтверджуються належними та допустимими доказами, і натомість спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Апеляційний суд враховує пояснення позивача, надані суду першої інстанції, що в лютому 2022 року вона дійсно виїхала в Житомирську область, де в квітні 2022 року зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа, однак у вересні 2022 року повернулася до м. Києва на роботу, що узгоджується з наданими позивачем індивідуальними відомостями про застраховану особу ПФУ за 2022 рік, згідно яких Управлінням освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 виплачувалася заробітна плата (а. с. 89 - 90), та показаннями свідка ОСОБА_9 , яка є подругою та колегою позивача, яка повідомила, що з квітня 2022 року по вересень 2022 року позивач виїжджала до м. Радомишль, у вересні 2022 року повернулась до м. Києва та проживала в спірній квартирі до березня 2023 року.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що рішення суду першої інстанції обмежує її в праві розпоряджатися належним їй житлом, здати його в оренду і в подальшому відчужити, і що вона категорично не бажає проживати разом з позивачем через незгоду зі способом її життя, не є самі по собі підставою для задоволення апеляційної скарги та відмови в позові, оскільки не ґрунтуються на балансі інтересів сторін спору за встановлених судом обставин.

Є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ЖК України після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» та Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX, після набрання чинності яким право приватної власності, гарантоване ч. 4 ст. 41 Конституції України, має домінувати в подібних правовідносинах, з огляду на те, що ч. 2 ст. 1 вказаного Закону № 1871-IX безпосередньо обумовлено, що дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом.

В той же час, статтею 3 ЖК України закріплено, що житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року в справі № 638/13030/13-ц, оскільки в них судами встановлені інші відмінні правовідносини, а саме, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача, оскільки право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Доводи апеляційної скарги, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції суперечить реальній меті прийняття Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», які прямо та безпосередньо пов`язані з забезпеченням і захистом права власності вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, що порушує ст. 41 Конституції України, апеляційний суд відхиляє як неспроможні, такі, що ґрунтуються на особистому помилковому тлумаченні заявником норм матеріального права і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність, необґрунтованість, невмотивованість рішення, порушення норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.