П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року місто Київ

справа № 359/6605/22

провадження №22-ц/824/4646/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гопкало Вадимом Володимировичем,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Чирки С.С.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником 4/6 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири по 1/6 частки кожен є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 не проживає з 2021 року в спірній квартирі, квартирою не цікавиться, його речей у квартирі немає, покинув її він добровільно. Непроживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає.

Ніяких перешкод у проживанні відповідача позивачем не чинилося, він добровільно виїхав з житла, але реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу та третім особам перешкоди в користуванні житловою площею.

Відповідач проживає в іншому місці.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 3 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з зазначеним рішенням. представник відповідача адвокат Гопкало В. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі зазначає про те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, рішення прийняте внаслідок неповного та неправильного установлення обставин, які мають значення для справи та неправильної оцінки доказів.

Судом не враховано, що відповідач не має об`єктивної можливості потрапити до квартири та користуватися нею через створені позивачем перешкоди. В той же час відповідач періодично відвідує квартиру, але особи, які мешкають у квартирі, зокрема позивач та ОСОБА_4 , до квартири не пускають.

Апелянт не є таким, що втратив інтерес до житла - квартири, а тому позбавлення його права користування житлом порушує його конвенційні та конституційні права. Просить врахувати, що у квартирі зареєстровано місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого визначено з батьком на підставі рішення суду. Внаслідок визнання відповідача, з яким визначено місце проживання малолітньої дитини, таким, що втратив право користування квартирою, останній позбавлений права проживати разом зі своєю дитиною, що суперечить її інтересам та нівелює судове рішення про визначення місця проживання дитини, яке набрало законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Сацик Р.В. просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

В судове засідання треті особи: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не з`явилися, про місце, день і час розгляду справи повідомлені шляхом направлення судових повідомлень на поштову адресу, повідомлення повернуті до суду з відміткою поштового відділення від 25 грудня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою». За таких обставин, відповідно до ч.8 ст.121 ЦПК України треті особи вважаються такими, що повідомлені про місце, день і час засідання суду.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Гопкало В.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Марусенко В.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником 4/6 частини квартири АДРЕСА_2 . Вказана обставина підтверджується копією договору дарування 3/6 частини квартири від 21 травня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М. під № 3345 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 305988156 від 27 липня 2022 року на 1/6 частину квартири.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання, виданого депутатом Бориспільської міської ради Ганушем А.О., від 31 серпня 2021 року вбачається, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 .

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання, виданого депутатом Бориспільської міської ради Ганушем А.О., від 15 вересня 2022 року вбачається, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , за інформацією сусідів ОСОБА_2 більше року в квартирі не проживає, але зареєстрований.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2021 року шлюб, укладений 23 грудня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі РАЦС Бориспільського міськвиконкому Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був зроблений запис за № 432, розірвано. Цим рішенням, визначено місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 вже більше одного року, не користується цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу покладає на позивача додаткові витрати, адже вона змушена сплачувати житлово-комунальні послуги за осіб, які не проживають.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є спір між власником квартири та користувачем цієї квартири з приводу користування житлом, після припинення шлюбу з власником квартири.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач звернулася до суду з цим позовом у вересні 2022 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначала про те, що відповідач не проживає в квартирі, частина якої належить їй на праві власності, без поважних причин, залишив її добровільно, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, ніяких перешкод у проживанні відповідача в спірній квартирі позивачем не чинилося. Залишаючись зареєстрованим у житловому приміщенні позивача, відповідачем чиняться перешкоди наймачу у користуванні житлом.

Установлено, що у кінці літа 2021 року позивачка ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях спірної квартири. Зазначені обставини підтвердив в своїх поясненнях в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3 . Ця обставина не заперечується і стороною позивача.

Крім того, у серпні 2021 року ОСОБА_1 (замовник) уклала з ТОВ «Вектор Гарантія» договір охорони майна громадян, об`ктом, що передається під охорону, є квартира АДРЕСА_2 . До переліку довірених осіб, уповноважених «Замовником» на здачу та зняття «Об`єкту» з охорони, відповідач ОСОБА_2 не включений.

Зважаючи на пояснення відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , а також враховуючи факт відсутності у ОСОБА_2 ключів від замків вхідних дверей спірної квартири, неможливості здачі та знаття квартири з охорони, наявні підстави вважати, що ОСОБА_2 чиняться позивачем перешкоди у користуванні житлом.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 не користується спірним житлом понад рік без поважних причин.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, причини не проживання відповідача у спірному житлі не з`ясував, і дійшов помилкового висновку про те, що відповідач втратив право користування спірним житлом лише через те, що він не проживає в спірній квартирі більше одного року, не користується квартирою, не несе витрати по сплаті за житлово-комунальні послуги.

Взяті судом першої інстанції до уваги акти обстеження житлово-побутових умов від 31 серпня 2021 року та від 15 вересня 2022 року, в яких зазначено про те, що ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає, не містять інформації щодо причин не проживання відповідача у спірній квартирі. Відтак, не можуть вважатися належними доказами у даній справі.

Крім того, допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 пояснили, що з літа 2021 року ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає. В той же час причини не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі суду не повідомили.

Відповідачем дійсно не надав докази на підтвердження того, що він ніс витрати по сплаті житлово-комунальних послуг та утримання будинку, в якому знаходиться спірна квартира. Але сам по собі факт не проведення ОСОБА_14 оплати за житлово-комунальні послуги, з урахуванням встановлених поважних причин не проживання відповідача в спірній квартирі, не може бути підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Крім того, ОСОБА_1 , як особа яка несе витрати по утриманню житла, сплачує отримані житлово-комунальні послуги, з метою захисту своїх прав може звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього частини, сплачених нею витрат на утримання житла.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, висновки якого не відповідають встановленим обставинам, а також як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави, оскільки ОСОБА_2 від сплати судового збору звільнений відповідно до закону, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1488,60 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гопкало Вадимом Володимировичем, задовольнити.

Рішення Бориспільського міскрайонного суду Київської області від 3 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання особи такою. Що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1488,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 23 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус