Справа№938/979/23
Провадження № 2/938/69/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

за участю: секретаря судового засідання Мартищук Н.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: ОСОБА_2 ,

про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за участю:

позивач: не з`явився;

відповідач: не з`явився;

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернулася до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500,00грн.

Ухвалою суду від 20.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 10.01.2024.

Подальший хід розгляду справи, та підстави відкладення судових засідань, викладено в ухвалах суду.

В судове засідання 19.02.2023 учасники справи в черговий раз не з`явились.

Від позивача ОСОБА_1 , 19.02.2024 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 причин неявки не повідомив, однак в матеріалах справи наявна його заява від 01.01.2024, в якій він позовні вимоги визнав, не заперечив проти задоволення позову, та просив розглядати справу без його участі.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, оскільки позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно ч.4,5 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 19.02.2024, є дата складення повного судового рішення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач у справі є колишнім чоловіком її дочки ОСОБА_4 . Під час перебування її дочки у шлюбі із ОСОБА_2 , них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Калуського Міськрайонного суду від 03.05.2012, задоволено її позов у справі №0908/2310/2012, та позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_3 .

Згідно рішення Калуської міської ради №209 від 05.07.2012, її, ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_3 .

Згідно рішення Калуського міськрайонного суду у справі №345/96/13-Ц було присуджено стягувати на її користь із ОСОБА_2 аліменти в розмірі 300,00грн на утримання малолітньої ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття, однак 03.11.2016, нею, як опікуном малолітньої ОСОБА_3 було подано заяву до Верховинського РВ ДВС, про повернення без виконання виконавчого листа від 18.02.2023 у справі №345/96/13-Ц.

Позивач вважає, що оскільки вона не взмозі самостійно забезпечити дитині передбачений законом належний рівень життя, дитина потребує лікування, а батько є здоровою та працездатною особою, з нього слід стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1500,00грн щомісячно, починаючи з моменту подання позову та до повноліття дитини.

Правова позиція відповідача.

Відповідач подав заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечив проти задоволення позову.

Фактичні обставини встановлені судом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Калуш Івано-Франківської області, народилась ОСОБА_3 . Її батьком є ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.03.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с.5).

Відповідно до рішення Калуського міськрайонного суду від 03.05.2012 у справі №0908/2310/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги задоволено та позбавлено ОСОБА_4 , 1984 року народження і ОСОБА_2 , 1984 року народження, батьківських прав щодо їх дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Згідно витягів із рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради від 05.07.2012 №209, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та встановлено опіку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , над її малолітньою онукою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що її батьки позбавлені батьківських прав відповідно до рішення суду (а.с. 8, 8 зворот).

18 лютого 2013 року Калуським міськрайонним судом в Івано-Франківській області, було видано виконавчий лист на виконання рішення суду у цивільній справі №345/96/13-ц, згідно якого із ОСОБА_2 , 1984 року народження, підлягають до стягнення аліменти в користь опікуна ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 300,00грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14, 14 зворот).

03.11.2016, ОСОБА_1 звернулась до Верховинського РВДВС із заявою про повернення без виконання виконавчого листа №345/96/13-ц, виданого 18.02.2013 Калуським міськрайонним судом про стягнення із ОСОБА_2 на її користь аліментів в розмірі по 300,00грн щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Відповідно до постанови державного виконавця Верховинського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції від 15.11.2016 у виконавчому провадженні НОМЕР_5, виконавчий лист №345/96/13-ц виданий 18.02.2013 Калуським міськрайонним судом про стягнення із ОСОБА_2 в користь опікуна ОСОБА_1 , аліментів на утримання ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 300,00грн щомісячно, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.37, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу ОСОБА_1 на підставі її заяви від 03.11.2016 (а.с. 11)

23 березня 2023 року ОСОБА_3 , отримала паспорт громадянина України, який дійсний до 23.03.2027 (а.с. 4).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 01.03.2023, ОСОБА_3 , із 17.03.2009 зареєстрована за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №610 від 26.09.2023, ОСОБА_3 , проходила лікування у лікувально-діагностичному центрі «Мед-Атлант», та їй було проведено оперативне втручання (а.с.15).

Відповідно до виписки із протоколу ЛКК від 28.09.2023, ОСОБА_3 рекомендовано індивідуальне навчання та звільнення від уроків фізвиховання до 01.01.2024 ( а.с. 16).

Позивач стверджує, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні своєї дитини, фактично із 2013 року не сплачує аліменти на її утримання, хоча є здоровою та працездатною особою. В той же час, вона, як опікун дитини, немає змоги самостійно забезпечити необхідний їй рівень утримання, оплатити її лікування. Просить стягувати із відповідача на її користь аліменти в розмірі 1500,00 грн на утримання його дочки ОСОБА_3 .

Оцінка суду.

Як вбачається із позовної заяви, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо утримання неповнолітньої дочки відповідача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідні правовідносини врегульовано положеннями Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 2 ст.166 Сімейного кодексу України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до частини 3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки ,сина; 3-1)наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Як вбачається з п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За змістом положень ЦПК України:

- суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.13 ЦПК України);

-кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.3 і 4 ст.12 ЦПК України);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

- обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

- достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

- відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 згідно рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради від 05.07.2012, є опікуном своєї неповнолітньої онуки ОСОБА_3 , якій цим же рішенням, надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, у зв`язку із тим, що її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 позбавлені батьківських прав відповідно до рішення суду.

Позивач посилається на те, що відповідач у справі - ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_3 , не бере участі у вихованні та утриманні своєї дитини ОСОБА_3 , фактично із 2013 року не сплачує аліменти на її утримання, хоча є здоровою та працездатною особою, та просить стягувати із відповідачки на її користь аліменти в розмірі 1500,00 грн на утримання ОСОБА_3 .

Разом з тим, як вбачається із долучених позивачем до позовної заяви доказів, питання стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , вже було предметом судового розгляду.

Так, згідно долучених позивачем до матеріалів справи документів вбачається, що на примусовому виконанні у Верховинському РВДВС Головного територіального управління юстиції (ВП 51979567) перебував виконавчий лист, виданий 18 лютого 2013 року Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у справі №345/96/13-ц, згідно якого із ОСОБА_2 підлягають стягненню в користь опікуна ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 300,00грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки позивачем не долучено до справи копії рішення суду у справі №345/96/13-ц, повний зміст вказаного рішення суду, досліджено судом шляхом отримання повного доступу до в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та встановлено, що суд за результатами розгляду справи №345/96/13-ц за позовом Органу опіки та піклування (Служба у справах дітей) Калуської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, задовільнив позовні вимоги та ухвалив стягувати з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки та жительки АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 та з ОСОБА_2 , 1984 року народження, уродженця та жителя АДРЕСА_2 в користь опікуна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі по 300 грн., щомісячно з кожного на дитину, починаючи з 09.01.2013 року і проводити до досягнення дитиною повноліття.

Наведене свідчить, що визначене нормами сімейного кодексу України право ОСОБА_1 , як законного представника (опікуна) дитини ОСОБА_3 , на отримання від батька дитини- ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття, було захищено в судовому порядку.

Відповідне рішення суду набрало законної сили, доказів його скасування суду не надано, а отже таке в силу положень ст. 18 ЦПК України, є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Слід звернути увагу на те, що станом на 19.02.2024 ОСОБА_3 не досягла повноліття, а отже у відповідності до вказаного рішення суду, ОСОБА_1 має право на отримання аліментів присуджених за цим рішенням суду.

Також матеріали справи свідчать, що виконавчий лист, виданий на виконання вказаного судового рішення, був повернутий стягувачу ОСОБА_1 на підставі її заяви від 03.11.2016, відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 37, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

В той же час, відповідно до положень ч.5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Суд також враховує положення ст. 3 ЦПК України, згідно яких, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (рішення у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Відтак, зважаючи на те, що питання стягнення на користь позивачки із відповідача аліментів на утримання його неповнолітньої дочки, вже було предметом судового розгляду, та за результатами такого було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили, нове вирішення з тих самих питань зведе нанівець закінчене раніше провадження, що є несумісно з принципом юридичної визначеності.

Суд звертає увагу на те, що ні положеннями ЦПК України ні положеннями Сімейного кодексу України не передбачено можливості здійснення двох різних цивільних проваджень щодо стягнення аліментів на утримання дитини із одного і того ж платника аліментів на користь одного і того ж отримувача аліментів. Натомість законодавець визначив, що розмір аліментів визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України).

Щодо визнання позову відповідачем, то суд не приймає таке, з огляду на наступне :

Відповідно до положень ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20, від 30 червня 2021 року

Цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Однак, подана відповідачем заява про визнання позову, зводиться до формального визнання позову без будь яких належних обґрунтувань, та така суперечить наведеним нормам закону, оскільки обов`язок відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання його неповнолітньої дочки, вже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили підлягає до виконання відповідачем, а ухвалення ще одного рішення про стягнення аліментів, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, без наявності для того законних підстав, суперечитиме принципу юридичної визначеності. Відтак, суд дійшов висновку, що в прийнятті такої заяви, слід відмовити.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до положень ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ч.ч.6,7 ст.141 ЦПК України, законодавець визначив, що у випадку, коли сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведених положень процесуального закону, свідчить, що у випадку залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

За таких обставин судовий збір за розгляд вказаної справи, слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 12,13,81,141,259,263-265,268, 279, 280-283 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500,00грн - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повне рішення складено 22.02.2024.

Суддя Роман ДЖУС