РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді Курах Л.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № від 09.02.2022 року, за кредитним договором № /766228 від 29.01.2022 року та за кредитним договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року на загальну суму 52834,94 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 04.12.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

17.01.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначається про те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, не наведено та не додано доказів, що підтверджують передачу коштів за кредитним договором, а тому позов не підлягає задоволенню.

23.01.2024 року представник позивача ОСОБА_3 подала до суду додаткові пояснення у справі у яких зазначила, що ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» вважає наведені в відзиві аргументи безпідставними. Стверджують, що на кредитному договорі міститься відображення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 підписав його з власної згоди. Також зазначено, що відповідно до умов договору кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку, яка була власноручно вказана ОСОБА_1 . Щодо витрат на правничу допомогу зазначають, що такий розмір встановлений на власний розсуд, нічим не обґрунтований та не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості.

24.01.2024 року представник відповідача подав до суду заперечення на додаткові пояснення та клопотання про доручення доказів.

26.01.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про витребування доказів.

Цього ж дня, 26.01.2024 року від представника позивача, адвоката Мельник І.С. надійшли додаткові пояснення у справі.

29.01.2024 року від представника відповідача надійшло заперечення на клопотання про витребування доказів.

01.02.2024 року до суду від представника позивача засобами поштового зв`язку надійшли додаткові пояснення, які аналогічні тим, що були подані 23.01.2024 року та сформовані за допомогою системи «Електронний суд».

Так, ухвалою суду від 08.02.2024 року клопотання про витребування доказів задоволено.

22.02.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 08.02.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» надав суду витребувану інформацію.

Так як учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 09.02.2022 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики №. Договір позики підписано шляхом підписання Акцепту оферти від 09.02.2022 на укладення Договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № від 09.02.2022 та отримання кредиту згідно Заявки-анкети та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника. Загальна сума кредиту 8069,00 грн, строк користування кредитом 12 місяців. Номінальна відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, застосовується за умови дії Програми лояльності; річна номінальна відсоткова ставка 638,75%, застосовується за дії програми лояльності; загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 56079,56 грн., при використанні номінальної відсоткової ставки; реальна річна номінальна та пільгова процентна ставка за кредитом становить 18312,16%, при використанні номінальної відсоткової ставки; відсоткова ставка 3,5% за один день користування кредитом, застосовується у випадках передбачених правилами призупинення дії/скасування Програми лояльності; річна відсоткова ставка 1277,5%, застосовується у випадках передбачених правилами призупинення дії/скасування Програми лояльності (а.с.8-9).

24.11.2022 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №24/11-22, відповідно до умов якого ТОВ «ІНФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ІНФІНАНС» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Згідно п. 1.1 Договору факторингу, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Згідно п.1.2 Договору факторингу, Сторони погодили, що перехід від Клієнта до Фактора вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до Реєстру Боржників від 24.11.2022 до Договору факторингу №24/11-22 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38287,94 грн, з яких 8069,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 30218,94 грн. сума заборгованості за відсотками, 0,00 грн. сума заборгованості за пенею. Дана сума заявлена позивачем до стягнення.

Пунктом 1.3 Договору факторингу передбачено, що Клієнт зобов`язується протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за кредитним договором Фактору, повідомити Боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних Фактору, надати інформацію, передбачену чинним законодавством про Фактора, у спосіб, передбачений договором про споживчий кредит та вимогами чинного законодавства. Фактор має право звертатись із запитом до Клієнта для отримання підтвердження виконання Клієнтом свого обов`язку та повідомлення Боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних Фактору.

Таким чином, в разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» та зараховані на погашення існуючої заборгованості.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме, з 24.11.2022 р. позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

29.01.2022 між ТОВ «Кредитна Установа «Європейська кредитна група» та ОСОБА_1 укладено Індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №/766228. Згідно з умовами договору відповідач отримав від ТОВ «КУ «ЄКГ» кредит у сумі 3000,00 грн. строком на 25 днів (до 22.02.2022) зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу (а.с. 25).

Кредит надавався Клієнту в безготівковій формі у національній валюті за реквізитами платіжної банківської картки вказаної Клієнтом.

Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №/766228 орієнтовна сукупна вартість кредиту складала 4875,00 грн., з них: 3000,00 сума кредиту (тіло), 1875,00 грн. сума нарахованих процентів (а.с.26).

На підставі договору факторингу №12082022 від 12 серпня 2022 року ТОВ «Кредитна Установа «Європейська кредитна група» відступило, а ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОГРГІВ» набуло право вимоги за договором №/766228 відносно ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру боржників, відповідно до якого загальна сума заборгованості складає 8523,00 грн. (з них 3000,00 грн основний борг, 8523,00 грн заборгованість по відсотках, а.с. 31).

Аналогічну суму заборгованості наводить представник позивача у розрахунку заборгованості за період з 12.08.2022 по 30.09.2023 (а.с. 32).

Разом з тим, п. 4.3 Договору передбачалося, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, проценти продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але у будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору.

Крім того судом встановлено, що 28.01.2022 року, між ТзОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 26796-01/2022. Вказаний кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача про, що свідчить п. 7 кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін (а.с.37-38).

Відповідно до п.п. 1.1. п. 1. кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (далі - кредит), а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

У п.п. 1.2., 1.3. п. 1. кредитного договору сторони узгодили, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 26.02.2022 року, з платою за користування кредитом 912,5% річних від суми кредиту та в розрахунку 2,50 % на добу.

Згідно з пунктом 4.3 Кредитного договору у разі якщо клієнт не поверне кредит в строк 30 днів, тобто до 26.02.2022, проценти передбачені договором продовжують нараховуватись за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору.

За умовами наведених вище кредитних договорів відповідач зобов`язався повернути, отримані грошові кошти у визначений договором строк.

Також судом встановлено, що 31.01.2023 року між ТзОВ «ФК «Інвеструм» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 31012023 відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Інвеструм» передає (відступає) ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТзОВ «ФК «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с.41-43).

Згідно з п. 1.1. договору факторингу, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

31.01.2023 між ТзОВ «ФК «Інвеструм» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» складено Акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 31012023 від 31.01.2023 року (а.с.44).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 31.01.2023 до договору факторингу № 31012023 від 31.01.2023 року, ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 26796-01/2022 у розмірі 6024,00 грн., з яких 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4024,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022, заборгованість за вказаним договором за період з 31.01.2023 року по 30.09.2023 становить 6024,00 грн., з яких 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4024,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Оскільки позичальник не виконав свої зобов`язання добровільно, товариство звернулося до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

З врахуванням встановленого суд приходить до висновку про укладеність вищевказаних кредитних договорів між відповідачем та відповідними фінансовими установами, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаними кредитними договорами за договорами відступлення прав вимоги.

Заперечення сторони відповідача з приводу відсутності доказів, які б підтверджували факт укладення кредитних договорів та зарахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 слід відхилити з огляду на те, що як встановлено в ході судового розгляду кредитні договори підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер телефону з зазначенням адреси проживання відповідача, його паспортних даних, РНОКПП, а крім того за умовами договорів їх невід`ємною частиною є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайтах товариств.

Відтак слід зробити висновок, що відповідач був належним чином ознайомлений з умовами вищевказаних кредитних договорів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони вказаних вище договорів узгодили розмір позики (кредиту), грошову одиницю, в якій надано позику (кредит), строки та умови надання грошових коштів у позику (кредит), що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на таких умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 09.02.2022 необхідно задовольнити у заявленому позивачем розмірі, а саме 38287,94 грн., з яких 8069,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу і 30218,94 грн. сума заборгованості за відсотками, оскільки наданий позивачем розрахунок підтверджує про несплату основної суми боргу 8069,00 грн. і нарахування відсотків вчинені у період дії цього кредитного договору.

Згідно із умовами цього кредитного договору кредит надано на 12 місяців; номінальна відсоткова ставка 1,75 % за один день користування кредитом; загальна вартість кредиту становить 56079,56 грн.

Номінальна відсоткова ставка 1,75 % за один день користування кредитом від 8069,00 грн. становить 141,20 грн за день (8069 : 100 х 1,75).

Позивач заявив до стягнення заборгованість за відсотками у розмірі 30218,94 грн., тобто за 214 днів (30218,94 : 141,20).

Ураховуючи наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за іншими кредитними договорами від 29.01.2022 та від 28.01.2022, то заборгованості за основним боргом необхідно стягнути у заявлених позивачем розмірах, а вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами необхідно задовольнити частково з таких підстав.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вже було згадано вище, заборгованість за договором № від 09.02.2022 року за період з 24.11.2022 року по 30.09.2023 становить 38287,94 грн., з яких 8069,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 30218,94 грн. - сума заборгованості за відсотками. Заборгованість за договором № /766228 від 29.01.2022 року за період з 12.08.2022 року по 30.09.2023 становить 8523,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5523,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Заборгованість за договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року за період з 31.01.2023 року по 30.09.2023 становить 6024,00 грн., з яких 2000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4024,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Таким чином встановлено, що заявлений до стягнення розмір заборгованості складається з суми заборгованості за основною сумою боргу та суми заборгованості за відсотками. При цьому слід відзначити, що в представлених суду розрахунках заборгованості відсутні будь-які дані щодо періоду нарахування відсотків за користування коштами, розміру відсоткової ставки, тощо.

У зв`язку з цим вважає за необхідне також врахувати і таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вже було згадано, в договорі № /766228 від 29.01.2022 року сторони визначили строк його дії з 29.01.2022 року по 22.02.2022 року, тобто 25 днів. Аналогічно в договорі № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року сторони визначили строк його дії до 26.02.2022 року, тобто 30 днів.

Таким чином і з врахуванням встановленого вище слід зробити висновок, що як за договором № /766228 від 29.01.2022 року року, так і за кредитним договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 відсотки за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 25 та, відповідно, 30 днів, тобто строку на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за договорами з врахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами становить 1875,00 грн. (договором № /766228 від 29.01.2022 року року) та 1500,00 грн. (договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року).

Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором суду не представив, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, при цьому факт укладення кредитних договорів та отримання відповідачем кредитних коштів також стверджується отриманими на виконання ухвали суду витребовуваними доказами, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів, суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 46 662,94 грн., яка складається із заборгованості за договором № від 09.02.2022 року в розмірі 38287,94 гривень з яких: 8069,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 30218,94 грн. - заборгованість за відсотками, заборгованість за договором № /766228 від 29.01.2022 року в розмірі 4875,00 гривень з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1875,00 грн. - заборгованість за відсотками та заборгованості за договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року року в розмірі 3500,00 гривень з яких: 2000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1500,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам.

Судовий збір суд стягує з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 88,31 %. ( 2684 х 88,31 : 100 ) = 2370,46 гривень.

Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано такі докази: договір про надання правничої допомоги від 15.01.2024 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 15.01.2024 року, акт виконаних робіт від 17.01.2024 року, платіжна інструкція № МВ64611105 від 07.02.2024 року.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 (у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Як вже було згадано, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Підсумовуючи, слід зазначити, що ЦПК України передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі № 927/237/20).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 року (справа № 922/1964/21) зробила висновок про таке: «Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.».

Також Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові зробила висновок про таке: «Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.».

Слід відзначити, що положення ч.ч. 5-7 та 9 ст. 129 ГПК України є аналогічні положенням ч.ч. 3-5 та 9 ст. 141 ЦПК України.

Таким чином надаючи оцінку понесеним стороною витрат на адвоката з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт, судом з`ясовується, які конкретно роботи (послуги) виконав (надав) адвокат. При цьому, суд враховує не лише, чи передбачено виконання цих робіт договором, але й чи відповідають вони критерію необхідності чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання чи вплинули вони на перебіг розгляду справи.

Так, до складу витрат на правничу допомогу сторона відповідача віднесла вивчення судової практики та підготовка відзиву на позовну заяву.

При цьому суд враховує, що витрати на аналіз законодавства, судової практики, підготовку додаткових пояснень чи інших процесуальних документів, які не є заявами по суті справи, і вчинення (виконання) яких не вимагається, згідно з процесуальним законом, не є обов`язковими для відшкодування у кожному без винятку випадку, проте можуть бути відшкодовані, якщо ця робота вплинула на розгляд справи.

Як було зазначено вище, часткове задоволення позову полягає в тому, що суд з власної ініціативи виснував про те, що розмір процентів, які нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому вважав за доцільне зменшити заборгованість за процентами.

В той час як позиція сторони відповідача відображена у відзиві на позовну заяву полягала в тому, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, не наведено та не додано доказів, що підтверджують передачу коштів за кредитним договором, і саме у зв`язку з цим позов не підлягає задоволенню.

Разом з тим, така позиція сторони відповідача, відображена у відзиві на позовну заяву, повністю була спростована судом, що свідчить про безпідставне заперечення стороною обставин, які мають значення для справи.

Таким чином, з урахуванням ст.ст. 137, 141 ЦПК України та часткового задоволення позову суд не вбачає підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, заявлених стороною відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки судом ухвалено судове рішення про часткове задоволення позову з відмінних від зазначених у відзиві підстав, що в свою чергу свідчить про те, що участь адвоката не вплинула на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 610, 611, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість в розмірі 46 662,94 гривень, яка складається із заборгованості за договором № від 09.02.2022 року в розмірі 38287,94 гривень з яких: 8069,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 30218,94 грн. - заборгованість за відсотками, заборгованість за договором № /766228 від 29.01.2022 року в розмірі 4875,00 гривень з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1875,00 грн. - заборгованість за відсотками та заборгованості за договором № 26796-01/2022 від 28.01.2022 року року в розмірі 3500,00 гривень з яких: 2000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1500,00 грн. - заборгованість за відсотками.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 2370,46 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, ).

Позивач: ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», юридична адреса: 01032, м.Київ вул.Симона Петлюри 30, , фактична адреса 07400 Київська область, м.Бровари, вул.Лісова 2, поверх 4.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Головуюча Л.В.Курах