Номер провадження: 22-ц/813/2086/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1

представник скаржника Мирковіч Віктор Юхимович

державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахова Вікторія Іванівна

начальник Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Гусєв Олександр Олександрович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 до Державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни, Начальника Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Гусєва Олександра Олександровича на дії та бездіяльність працівників Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси),-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Представник скаржника звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність працівників Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси).

Представник скаржника свої вимоги мотивує тим, що 01 жовтня 2014 року державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою Вікторією Іванівною на підставі виконавчого провадження № 44906837 винесено постанову про арешт нерухомого майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, належного ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цієї постанови державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Вербельчук Альона Федорівна 16 жовтня 2014 року о 20:10:27 винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 16542087 на підставі якої у спеціальному розділі Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зроблений запис про обтяження за номером: 7364007.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 до Державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни, Начальника Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Гусєва Олександра Олександровича на дії та бездіяльність працівників Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) відмовлено.

Суд першої інстанції прийшов до висновку , що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Згідно ч. 5 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження", в даному випадку арешт може бути знятий за рішенням суду.

На підставі встановлених обставинах справи, досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат Мирковіч Віктор Юхимович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року скасувати та ухвалити нову, якою визнати протиправними дії державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни, яка 01.10.2014 року винесла постанову про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 ; визнати протиправною відмову начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича за вих. № 48195 від 12.( 2023 року в знятті арешту, який був накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни від 01.10.2014 року на нерухоме майно ОСОБА_1 ; зобов`язати начальника Приморського відділу державної виконав служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича вжити термінові заходи, спрямовані на скасування арешту, накладеного на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно, та виключити запис про обтяження за номером: 7364007 із спеціального розділу Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та надіслати автору скарги у десятиденний строк з дня отримання ухвали копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у якому вказаний вище запис про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 за номером: 7364007 буде відсутнім. Стягнути з Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витрати за надання ОСОБА_1 професійної правничої допомоги по цій справі у сумі 10000 грн. (5 000 грн. за складення скарги до суду першої інстанції та 5 000 грн. за складення апеляційної скарги). По результатам апеляційного розгляду справи винести окрему ухвалу відносно порушень суддею Приморського районного суду м. Одеси Свяченою Ю.Б. при постановленні ухвали від 20 липня 2023 року норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в оскаржуваній ухвалі невірне зазначення складу суду, оскільки у якості секретаря судового засідання зазначена ОСОБА_3 , яка давно вже працює в Суворовському районному суді м. Одесі помічником у судді Аліної С.С., що, відповідно до п. 1 ч. З ст. 376 ЦПК України, вважається порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки справу розглянуто неповноважним складом суду.

Вказує, що арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 був накладений державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою В.І. у зв`язку із стягненням з боржника на користь ПАТ «ЕК Одесаобленерго» грошових коштів у розмірі 4 077,87 грн.

Приймаючи до уваги що з 01.01.2014 по 31.12.2014 розмір мінімальної заробітної плати дорівнював 1 218 грн., то накладення арешту на належне боржникові нерухоме майно при розмірі заборгованості менше ніж 12480 грн. суперечило вимогам ч. 7 ст. 52 Закону, в якій сказано, що:

«У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника».

Зазначає, що 31.12.2014 виконавче провадження №44906837 було завершене, а на початку 2018 року матеріали цього виконавчого провадження було знищено.

Повторно виконавчий лист стягувачем до виконання пред`явлено не було.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги заступник начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що згідно інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження «Спецрозділ» на виконанні відділу перебувало виконавче провадження 44906837 з примусового виконання виконавчого листа №522/10228/13-ц виданого 10.09.2014 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ МЕК Одесаобленерго" боргу у розмірі 4077.87 грн., яке відкрито постановою державного виконавця Бахової В.І. від 01.10.2014 року. 01.10.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

31.12.2014 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі частини 1 пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника.

При завершені виконавчого провадження у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту передбачені правилами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення».

Виконавчий документ повернено стягувачу з правом повторного пред`явлення. Тобто, виконавче провадження не є закінченими та не є виконаним, а тому немає підстав для застосування правових наслідків, передбачених частиною другою статті 50 Закону № 606-ХІУ. у вигляді зняття арешту.

При завершенні виконавчого провадження 44906837 у державного виконавця були відсутні підстави про зняття арешту, так як рішення суду не виконано, виконавчий збір який підлягає стягненню на користь Держави боржником не сплачено, а виконавчий документ повернено стягувачу з правом повторного пред`явлення.

На час прийняття державним виконавцем рішення про поверненя виконавчого документу стягувачу на підставі частини 1 пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон 606-ХІУ), діяла норма статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», положення якої не давали права державному виконавцю припиняти чинність арешту при поверненні виконавчого документу стягувачу. Так, відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», (минулої редакції) якою визначено наслідки завершення виконавчого провадження та яка діяла на час прийняття державним виконавцем рішення при завершенні виконавчого провадження: У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто зазначеною статтею чітко визначено перелік підстав відносно припинення чинності арешту, а також всіх інших примусових заходів, які настають при закінченні виконавчого провадження або при повернені виконавчого документу до суду або іншого органу який його видав.

З огляду на вищевикладене законодавець не надає жодного права державному виконавцю припиняти чинність арешту при поверненні виконавчого документу стягувачу, як у випадку з виконавчим провадженям № 21733544. При завершенні виконавчого провадження у державного виконавця були відсутні законні підстави для зняття арешту. Норми зазначеної статті, які втратили чиності мають своє відображення в статті 40 діючого на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження».

Також треба зазначити, що у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання, архівні матеріали виконавчого провадження 21733544, на підставі Інструкції з діловодства, знищено.

Верховний суд зазнаяає, що Враховуючи положення пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV. повернення виконавчого документа стягувачу що в даному випадку тотожні з пунктом 5 частини першої статті 47!) не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином у випадку наявності арешту на майно боржника, яке не було знято під час завершення виконавчого провадження в органу ДВС відсутнє право на скасування відповідної постанови, 3 огляду на вищевикладене, у зв`язку з тим, що рішення суду прийняте іменем України є невиконаним, виконавчий збір на користь Держави України боржником не сплачено.

В своїх додаткових поясненнях адвокат Мирковіч В.Ю. зазначає, що всупереч вимогам діючого на час винесення постанови про накладення арешту на все нерухоме майно боржниці ОСОБА_1 , тобто на 01.10.2014 року, Закону України N 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (в подальшому - ЗАКОН-1), арешт на її нерухоме майно ОСОБА_1 був накладений державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою В.І. у зв`язку із стягненням з боржника на користь ПАТ «ЕК Одесаобленерго» грошових коштів у розмірі 4 077,87 грн.

Оцінюючи законність дій державного виконавця Бахової В.І., слід взяти до уваги що з 01.01.2014 по 31.12.2014 розмір мінімальної заробітної плати дорівнював 1 218 грн., внаслідок чого накладення арешту на належне боржникові нерухоме майно при розмірі заборгованості менше ніж 12 180 грн., суперечило вимогам ч. 7 ст. 52 Закону-I.

У цьому випадку начальник відділу ДВС, у якому перебував на виконанні виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 4077,87 грн., мав повноваження скасувати арешт з нерухомого майна, відповідно до ч. З ст. 60 Закону-І.

Але замість цього, начальник Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції' (м. Одеса) після отримання скарги, чомусь категорично відмовився винести постанову про зняття вищеназваного арешту.

Вже один факт порушення з боку державного виконавця Бахової В.І. Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції вимог ч. 7 ст. 52 Закону-1 при винесенні 01.10.2014 року постанови про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є безумовною підставою для її скасування судом.

Те, що 31.12.2014 року державним виконавцем винесею постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі частини 1 пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника, свідчить тільки про небажання державного виконавця Бахової В.І. працювати та виконувати свої посадові обов`язки належним чином, оскільки боржниця ОСОБА_1 проживала тоді та проживає зараз за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

До того ж, відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 нині діючого Закону України № 1404- VIII від 2 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (в подальшому - ЗАКОН-І), підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є можливість погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

У будь-якому разі, станом на час розгляду колегією суддів з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду апеляційної скарги виконавче провадження в Приморському відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знищено, виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ЕК Одесаобленерго" боргу у розмірі 4'077,87 грн. відсутній, а, передбачений ст. 22 ЗАКОНУ-І та ст. 12 ЗАКОНУ-ІІ, строк на його повторне подання боржником давно пропущений.

За такими умовами, які виключають будь-які підстави та можливість здійснення Приморським відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ЕК Одесаобленерго" боргу у розмірі 4 077,87 грн. подальше існування арешту, накладеного на нерухоме майно боржниці постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової В.І. від 01.10.2014 року втратило всякий сенс, внаслідок цей арешт, як безпідставно обмежуючий права власниці майна підлягає скасуванню.

Щодо явки сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду в межах скарги та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», згідно ст. 1 якого передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 25, ч.ч. 1, 2, 5-7 ст. 52, ч.ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження та накладення арешту) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони а його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47, ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Водночас, згідно ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Аналогічне правило викладене в ч. 3 ст. 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на все або частину майна боржника з метою примусового виконання судового рішення.

Звертаючись до суду зі скаргою, скаржник вказував, що 01 жовтня 2014 року державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою Вікторією Іванівною на підставі виконавчого провадження № 44906837 винесено постанову про арешт нерухомого майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, належного ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цієї постанови державний реєстратор Одеського міського управління юстиції Вербельчук Альона Федорівна 16 жовтня 2014 року о 20:10:27 винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 16542087 на підставі якої у спеціальному розділі Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зроблений запис про обтяження за номером: 7364007.

Судом встановлено, що у Першому Приморському відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у період з 01.10.2014 по 31.12.2014, перебувало виконавче провадження № 44906837 з примусового виконання виконавчого листа № 522/10228/13-ц від 10.09.2014, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ЕК Одесаобленерго" грошових коштів у розмірі 4 077, 97 грн.

Представник скаржника також вказує, що він звертався до начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Гусєва О.О. з листом від 07.06.2023 року, в якому просив копію постанови про арешт нерухомого майна та заборону на його відчуження, належного ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що була винесена 01.10.2014 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою Вікторією Іванівною у ВП № 44906837. У разі закриття виконавчого провадження просив надіслати копію Витягу з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у якому вказані запис про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 за номером: 7364007.

Листом від 12.06.2023 року за вих. № 48195 Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Гусєвим О.О. на адресу ОСОБА_2 на його лист від 07.06.2023 року повідомлено, що в результаті перевірки інформації по виконавчому провадженню ВП №44906837 в Автоматизованій системі виконавчих проваджень було виявлено, що ВП № 44906837 була завершена 31.12.2014 року, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачу з правом повторного пред`явлення до виконання. Відповідно до п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (який діяв на момент закінчення терміну зберігання) строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Враховуючи викладене, надати копію постанови про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження, належного ОСОБА_1 , неможливо з зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження. Вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна боржника на момент завершення виконавчого провадження ВП №44906837, був визначений у ст. 60 ЗК «Про виконавче провадження» (редакція чинна на момент закриття провадження). При завершенні виконавчого провадження у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, так як виконавчий документ не був виконаний. Додатково також адвокату було повідомлено, що згідно ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», в даному випадку арешт може бути знятий за рішенням суду. Також було зазначено що ОСОБА_1 не може бути внесена до Єдиного реєстру боржників через те що на момент відкриття ВП №4490683, цього реєстру не існувало. Єдиний реєстр боржників утворився відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (набрав чинності 5 жовтня 2016 року) та Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження від 05 серпня 2016 року (набрав чинності 05 січня 2017 року).

На підставі викладених обставин представник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою та просив визнати протиправними дії державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни, яка 01.10.2014 року винесла постанову про арешт нерухомого майна належного ОСОБА_1 ; визнати протиправною відмову начальника Приморського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича за вих. №48195 від 12.06.2023 року в знятті арешту, який був накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Баховою Вікторією Іванівною від 01.10.2014 року на нерухоме майно ОСОБА_1 ; а також зобов`язати начальника Приморського відділу державної виконав служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича вжити термінові заходи, спрямовані на скасування арешту нерухомого майна належного ОСОБА_1 .

На підставі вище встановлених обставин справи та вищенаведених вимог законодавства, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, тому згідно ч. 5 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження", арешт не може бути знятий.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції від 21.04.1999) виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»(зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Як встановлено і вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем повернуто виконавчий лист стягувачеві на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Приписами статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовано випадки закінчення виконавчого провадження, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

З правового аналізу норм, зокрема, ст. ст. 47,49,50 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості було завершено 31.12.2014, відповідно до п. 5 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачу, оскільки у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи.

При цьому, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу є різними процесуальними діями з різними наслідками їх застосування. Зокрема, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановлених вказаним законом строків. Повернення виконавчого документа не є закінченням виконавчого провадження.

Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу, в тому числі на підставі п. 5 ч. 1 ст.47 Законом України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, добровільне виконання рішення суду є обов`язком ОСОБА_1 відповідно до п. 9 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України.

Твердження в апеляційній скарзі про порушення виконавцем порядку накладення арешту на єдине житло боржниці з урахуванням законодавчої заборони звернення стягнення на єдине житло боржника, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, з огляду на наступне.

Звернення стягнення на майно боржника полягає не лише в арешті, а в сукупності дій - арешті, вилученні та примусовій реалізації. Таким чином, накладення державним виконавцем, який на початковій стадії виконавчого провадження не має інформації про те, що певне житлове приміщення є єдиним житлом боржника, арешту без вчинення дій щодо його фактичного вилучення та реалізації (що в сукупності становить поняття «звернення стягнення на майно»), саме по собі не порушує передбачену ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року заборону.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

При цьому, боржник не позбавлений права під час здійснення виконавчого провадження ініціювати перед виконавцем питання щодо зняття арешту з вищезазначеного майна за умови надання беззаперечних та переконливих доказів того, що арештоване житлове приміщення є дійсно єдиним житом боржника.

ОСОБА_1 не надала суду, а матеріали справи не містять доказів, що квартира АДРЕСА_1 , є єдиним житлом боржниці.

Заявницею не надано належних доказів, що вона тривалий час проживає у вказаній квартирі (що б могло свідчити про те, що вказане житлове приміщення є єдиним житлом заявниці), оскільки зв`язок особи з конкретним житлом обумовлюється не тільки з правом власності на житлове приміщення, а пов`язане, в першу чергу, з місцем, де людина фактично проживає та має тривалий зв`язок з ним (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти росії»).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні законні підстави для визнання дій державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Бахової Вікторії Іванівни, в частині арешту всього нерухомого майна боржника неправомірними, та скасування постанови від 01.10.2014 року про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 .

Також суд дійшов вірного висновку про те, що відсутність підстав для зобов`язання начальника Приморського відділу державної виконав служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича вжити термінові заходи, спрямовані на скасування арешту з усього нерухомого майна боржниці, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу на час закінчення виконавчого провадження не було підставою для зняття арешту та припинення чинності інших заборон.

Апеляційним судом також не приймаються до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року не вірно зазначено склад суду, а саме у якості секретаря судового засідання зазначена Прусс О.М., яка працює в Суворовському районному судді м. Одеси, оскільки на підтвердження вказаного не надано жодного доказу, крім того , судова колегія зауважає що всі інши документи по справі опрацьовані зазначеним секретарем, та поняття повноважності суду не стосується секретаря судового засідання.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до незгоди із мотивами оскаржуваної ухвали та тлумачення норм процесуального та матеріального права на власний розсуд.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що скаржником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко