ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 683/2750/21

Провадження № 22-ц/4820/169/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 3 жовтня 2023 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

ОСОБА_1 зазначила, що з 3 липня 2000 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 20 лютого 2013 року. Після примирення у 2015 році сторони знову стали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, виховували спільну дитину, мали спільні права та обов`язки. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За час спільного проживання сторони придбали: причіп «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (придбаний 19 січня 2018 року); автомобіль «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (придбаний 18 квітня 2018 року та перереєстрований на іншу особу 25 червня 2021 року); автомобіль «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (придбаний 3 липня 2020 року та перереєстрований на іншу особу 1 липня 2021 року); причіп «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 (придбаний 8 липня 2020 року та перереєстрований на іншу особу 1 липня 2021 року). Зазначене майно набуто ними за спільні кошти та належало їм на праві спільної сумісної власності, частки сторін у майні є рівними. Наразі ОСОБА_4 заперечив право позивачки на вказані транспортні засоби та відчужив автомобіль «КІА Sportage», автомобіль «Renault Magnum», причіп «Samro SR 334» без її згоди, а між ними не досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд:

встановити факт проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2015 року по травень 2021 року включно;

визнати спільною сумісною власністю сторін наступне майно - транспортні засоби: причіп «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; причіп «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості частки вказаних транспортних засобів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 3 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2015 року по травень 2021 року включно.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 причіп марки «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль марки «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль марки «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , причіп марки «Samro SR 334», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 .

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини причепу марки «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що становить 7750 грн., грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що становить 112780 грн., грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що становить 99320 грн., грошову компенсацію вартості частини причепа марки «Samro SR 334», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , що становить 59390 грн., а всього 279240 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 270 грн сплаченого судового збору, а також 6 040 грн 70 коп. витрат на проведення експертизи, а всього 8 310 грн 70 коп. судових витрат.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь держави 1 884 грн 40 коп. судового збору.

Суд керувався тим, що факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із січня 2015 року по травень 2021 року включно підтверджений належними та допустимими доказами. Оскільки автомобілі та причепи набуті сторонами за час їх спільного проживання, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, то ці транспортні засоби належать ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. З урахуванням рівності часток подружжя ОСОБА_1 є власницею частки автомобілів і причепів. ОСОБА_4 здійснив відчуження автомобіля «КІА Sportage», автомобіля «Renault Magnum» і причепа «Samro SR 334» без згоди позивачки, а причіп «ГКБ 8350» є річчю неподільною, внаслідок чого з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація замість її частки у майні. Розмір грошової компенсації слід визначити виходячи з дійсної вартості транспортних засобів, встановленої висновком експерта від 8 березня 2023 року №169/22.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з січня 2015 року до травня 2021 року включно сторони проживали разом, однак у цей період вони не вели спільне господарство та не мали спільний бюджет, у них не було спільних інтересів, прав і обов`язків, їх відносини не були притаманні подружжю. ОСОБА_4 придбав спірні автомобілі та причепи за особисті кошти, а тому ці транспортні засоби не є спільним майном подружжя та не підлягають поділу. Суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 не подала відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не застосував норми статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норми статей 4, 5 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 3 липня 2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5 .

Після примирення у січні 2015 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 стали проживати разом у житловому будинку по АДРЕСА_1 , без реєстрації шлюбу. При цьому сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, виховували спільну дитину, мали спільні права та обов`язки. Сторони проживали разом до травня 2021 року.

За час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 придбали: 19 січня 2018 року - причіп «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 18 квітня 2018 року - автомобіль «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 3 липня 2020 року - автомобіль «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 8 липня 2020 року - причіп «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , - які були зареєстровані на ім`я ОСОБА_4

25 червня 2021 року ОСОБА_4 відчужив автомобіль «КІА Sportage», а 1 липня 2021 року - автомобіль «Renault Magnum» і причіп «Samro SR 334».

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 8 березня 2023 року №169/22 (т. 1 а.с. 114-133) середня ринкова вартість транспортних засобів при їх нормальному середньо статичному технічному, експлуатаційному і укомплектованому стані, з комплектністю близько до базової, без оновлення, пошкоджень і суттєвих дефектів на дату оцінки може складати: автомобіля «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 - 225 560 грн; автомобіля «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 - 198 640 грн; напівпричепа «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 - 118 780 грн; причепа «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 15 500 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.

Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року (справа №204/6931/20) зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Водночас у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16).

В суді свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснили, що з січня 2015 року до травня 2021 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, придбавали разом майно та несли спільні витрати, між ними існували відносини, притаманні подружжю.

Крім того, факт спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_1 підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Цю обставину фактично визнали і самі сторони.

Із сімейних світлин (т. 1 а.с. 12-18) слідує, що протягом 2016-2021 років ОСОБА_4 і ОСОБА_1 разом із дочкою ОСОБА_5 проводили дозвілля та здійснювали подорожі.

21 липня 2020 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_1 довіреність на право володіння та користування автомобілем «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 19).

За змістом відеозапису конфлікту сторін (т. 1 а.с. 23) та розписки ОСОБА_1 про отримання грошових коштів (т. 1 а.с. 35) у період з 2015 до 2021 року сторони здійснювали спільну діяльність із вирощування сільськогосподарських культур.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з січня 2015 року до травня 2021 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи ОСОБА_4 про те, що в указаний період сторони хоч і проживали разом, однак не вели спільне господарство та не мали спільний бюджет, у них не було спільних інтересів, прав і обов`язків, їх відносини не були притаманні подружжю, - суперечать фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_4 на неналежну оцінку судом досліджених доказів є безпідставними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

В силу пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом підтвердження факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За умови доведеності цього факту набуте особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зібрані докази вказують на те, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу набули: автомобіль «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; причіп «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; причіп «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Отже, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що вказані транспортні засоби належить ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Із положень частини першої статті 69 СК України слідує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В силу частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення закріплені у статті 372 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що розпорядження спільним майном подружжя повинно здійснюватися за їх спільною згодою, зокрема для відчуження транспортного засобу як цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.

Поділ неподільної речі, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя, можливий у спосіб присудження цієї речі одному з подружжя та компенсації вартості частини речі іншому з подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Також Верховний Суд України у пункті 22 цієї постанови роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що спірні транспортні засоби набуті ОСОБА_4 і ОСОБА_1 за час проживання ними однією сім`єю, належали їм на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягали поділу між ними в рівних частках.

На час відчуження ОСОБА_4 автомобіля «КІА Sportage», автомобіля «Renault Magnum» і причепа «Samro SR 334» сторони припинили сімейні стосунки. Водночас причіп «ГКБ 8350» є річчю неподільною, а його місце знаходження на теперішній час не відоме.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 відчужив і приховав транспортні засоби без відповідної згоди ОСОБА_1 , а тому позивачка має право на компенсацію вартості частки спірних автомобілів і причепів. При цьому суд правомірно визначив дійсну вартість транспортних засобів згідно висновку експерта від 8 березня 2023 року №169/22.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні автомобілі та причепи не підлягають поділу, суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (пункти 40-44).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

Отже, заявлені ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не дотримався норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого ухвалене ним рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання транспортних засобів їх спільною сумісною власністю не може залишатися в силі.

У цій частині вимог у позові ОСОБА_1 слід відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо зміни розподілу судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 містив одну вимогу немайнового характеру (визнання факту спільного проживання) та одну вимогу майнового характеру (поділ майна) з ціною 279 240 грн (558480:2).

В суді першої інстанції ОСОБА_1 сплатила 2 270 грн судового збору (908 грн - із заяви немайнового характеру, 908 грн - із заяви майнового характеру, 454 грн - із заяви про забезпечення позову) та 6 040 грн 70 коп. витрат на проведення експертизи.

З огляду на те, що позов ОСОБА_1 задоволено лише в частині вимоги про поділ транспортних засобів, для вирішення якої був забезпечений позов і була проведена експертиза, то ОСОБА_4 має відшкодувати ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 362 грн (908+454) та витрати на проведення експертизи в сумі 6 040 грн 70 коп.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 із вимоги немайнового характеру, не відшкодовується.

Із вимоги майнового характеру ОСОБА_1 мала б сплатити судовий збір за подання позову у розмірі 2 792 грн 40 коп. (279 240?1%). Фактично ОСОБА_1 сплатила лише 908 грн, а тому суд першої інстанції правомірно присудив з ОСОБА_4 на користь держави 1 884 грн 40 коп. недоплаченого судового збору (2792,40-908,00).

Оскільки в позові ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовлено, то з неї на користь ОСОБА_4 слід присудити 1 362 грн судового збору за подання апеляційної скарги (908?150%).

Решта суми судового збору, сплаченого ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги, не відшкодовується.

Враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_4 від сплати ОСОБА_1 1 362 грн судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову, а ОСОБА_1 від сплати ОСОБА_4 1 362 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 3 жовтня 2023 року в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат змінити.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2015 року по травень 2021 року включно, визнання спільною сумісною власністю сторін: причіп «ГКБ 8350», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль «КІА Sportage», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль «Renault Magnum», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; причіп «Samro SR 334», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) 6 040 гривень 70 копійок витрат на проведення експертизи.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) на користь держави (одержувач: Головне Управління Казначейства у місті Хмельницькому/Хмельницький МТГ (22030101), код отримувача (ЄДРПОУ) 37971775, рахунок UA0022775, Казначейство України (ЕАП), МФО 899998; призначення платежу: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050) 1 884 гривні 40 копійок судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Сагайдак І.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48