ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 346/2848/22

провадження № 61-9915св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство культури та інформаційної політики України,

третя особа - Національний музей Голодомору-геноциду,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року у складі судді Махно Н. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Томин О. О., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України, третя особа - Національний музей Голодомору-геноциду, про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що наказ від 24 червня 2022 року за № 268-к про її звільнення з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду грубо порушує чинне законодавство та її права, передбачені Конституцією України.

Правовою підставою виконання нею функцій на посаді генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду є контракт № 720, строком дії до 17 лютого 2024 року. Контракт містить гарантії виконання нею трудових функцій, здійснення прав та обов`язків, а також виключний перелік умов його припинення з ініціативи роботодавця. Вважає, що не було правових підстав для її звільнення.

У наказі про її звільнення йдеться про неналежне виконання нею обов`язку, передбаченого підпунктом 2.1.27 контракту, а саме обов`язку керівника спрямовувати діяльність працівників Музею на визнання його авторитету на державному та міжнародному рівні.

Вона добросовісно виконувала свої обов`язки, її звільнення відбулося під час презентації нею новітніх досліджень, а під час декретної відпустки вона продовжує свою наукову і просвітницьку діяльність.

Згідно з наказом Національного музею Голодомору-геноциду від 03 березня 2022 року за № 31/к/тр про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, їй надано відпустку на підставі заяви та медичної довідки, без збереження заробітної плати, у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року. Вказані документи були направлені відповідачу. Проте в наказі від 24 червня 2022 року йдеться про неможливість отримання від неї пояснень, у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження. Крім того, на запит відповідача 03 травня 2022 року Музей повідомив (лист за № 123) про перебування генерального директора ОСОБА_3 з 03 березня 2022 року у декретній відпустці без збереження заробітної плати та місце її знаходження в Україні. Відповідачу було добре відомо про місце її знаходження в Україні та про її активну професійну і просвітницьку діяльність. Таким чином, наказ видано на підставі доповідної записки, в яку внесено завідомо неправдиві відомості.

Також в оскаржуваному наказі як одну з підстав зазначено лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 03 лютого 2022 року, в якому йдеться про начебто дискредитацію нею авторитету Музею як науково-дослідної установи на державному та міжнародному рівнях. Проте публічне озвучення нею чисельності жертв Голодомору - це результат комплексної судової статистично-криміналістичної експертизи.

Вказувала, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дозволяє безпідставного звільнення, це суперечить Конституції України.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість свого звільнення, оскільки підстав для її звільнення не було, відповідач в повній мірі володів інформацією про її професійну діяльність, її місцезнаходження та перебування у декретній відпустці, позивачка просила визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 24 червня 2022 року № 268-к про її звільнення з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду та поновити її на вказаній посаді, допустивши негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року, залишеним без змін постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 24 червня 2022 року № 268-к про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду. Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду з 24 червня 2022 року. Стягнуто з Міністерства культури та інформаційної політики України 1 073,60 грн судового збору. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду з 24 червня 2022 року допущено до негайного виконання.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що у матеріалах справи містяться дві копії оскаржуваного наказу, однією з них відповідач фактично повідомив позивача про факт звільнення, а інша це та, яку відповідач долучає до поданого ним відзиву, як аргументацію та підтвердження наданих ним заперечень на позовні вимоги. При вивченні матеріалів справи встановлено, що обидві копії оскаржуваного наказу від 24 червня 2022 року № 268-к є ідентичними за своїм змістом, підставами та мотивами його прийняття. Проте у примірнику наказу, який був направлений до відома позивачці, відсутнє зазначення чіткої дати звільнення позивачки із займаної нею посади, а в примірнику наказу від 24 червня 2022 року № 268-к, що долучений відповідачем у справі, присутня дата звільнення. Тобто існує невідповідність копій оскаржуваного наказу, який направлявся позивачу і який фактично наданий відповідачем до суду. Також відповідач у зазначеному наказі здійснює посилання на статтю 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка однозначно без жодних інших можливих варіацій закріплює, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем після закінчення відпустки. При цьому в оскаржуваному наказі, копія якого долучена відповідачем, датою звільнення позивача, яка на час винесення наказу перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року , зазначена дата звільнення позивача, а саме 24 червня 2022 року, що є не припустимим в контексті положень статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та свідчить про передчасність звільнення позивачки ОСОБА_1 з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду. Суд дійшов висновку, що відповідач не надав належних, допустимих та достовірних доказів правомірності винесення ним оскаржуваного наказу від 24 червня 2022 року № 268-к про звільнення ОСОБА_1 , зокрема у частині вказівки дати, з якої позивачка вважається звільненою із займаної нею посади.

Апеляційний суд у свою чергу погодився із висновками суду першої інстанції та дійшов переконання, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

Міністерство культури та інформаційної політики України (далі - МКІП; Міністерство чи Міністерство культури та інформаційної політики України) у липні 2023 року звернулося засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційна скарга містить клопотання про зупинення дії рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року. У касаційній скарзі Міністерство також зазначало про своє бажання взяти участь у розгляді касаційної скарги.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, без урахування висновку Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 201/4759/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Заявник також вказує у касаційній скарзі, що:

- МКІП вжило вичерпних заходів для повідомлення позивачки про звільнення;

- Міністерство, приймаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 , діяло відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статуту Музею та контракту із позивачкою;

- суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, проте справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

- суди не врахували надані Міністерством докази, висновки, викладені у рішеннях суду, не відповідають обставинами справи, суди неповно з`ясували обставини справи, що мають значення для її вирішення;

- під час перебування позивачки на посаді генерального директора Музею на адресу МКІП надходили численні звернення, в тому числі доручення з Секретаріату Кабінету Міністрів України, Офісу Президента України, запити народних депутатів України щодо питання втрат жертв Голодомору-геноциду 1932-1933 років, у яких зазначалось, що Музей під керівництвом ОСОБА_1 озвучує оцінки жертв Голодомору, з якими не погоджуються та вважають необґрунтовано завищеними деякі академічні інституції, зокрема Інститут демографії та соціальних досліджень імені Птухи М. В., Інститут історії України, а також історичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Позивачка в обов`язковому порядку мала погоджувати результати науково-дослідної діяльності закладу із цього питання з позицією МКІП, в координації з Українським інститутом національної пам`яті;

- позивачка зобов`язана була надати відповідь на лист Міністерства від 03 лютого 2022 року № 1154/6.11.8 відповідно до обов`язків, покладених на неї контрактом від 15 лютого 2019 року № 720. Не надавши таку відповідь, позивачка порушила підпункт 2.1.5 контракту № 720. Ненадання позивачкою пояснень на лист Міністерства є неналежним виконанням умов контракту, що призвело у свою чергу до порушення підпункту 2.1.27 контракту (керівник зобов`язується спрямовувати діяльність працівників Музею на визнання його авторитету на державному та міжнародному рівні);

- суди по суті погодилися з доказами Міністерства стосовно того, що МКІП мало право звільнити позивачку, яка перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. У підсумку суд повинен був у наказі Міністерства від 24 червня 2022 року № 268-к змінити дату звільнення, зазначивши дату звільнення - перший робочий день після закінчення відпустки.

У серпні 2023 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України, в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, позивачка просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки вони є законними. Відзив містив також клопотання про розгляд касаційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Інші відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

14 лютого 2024 року засобами електронної пошти на адресу Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , скріплене електронним цифровим підписом, в якому вона просить врахувати, що справа є малозначною, не підлягає оскарженню, відсутній предмет розгляду цієї справи. Із приводу вказаного клопотання Верховний Суд зазначає, що підстави відкриття касаційного провадження вже були предметом розгляду Верховного Суду при постановленні ухвали від 20 липня 2023 року у цій справі, зокрема суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для залишення касаційної скарги без руху, відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги,тому таке клопотання не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 04 липня 2023 року касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 346/2848/22 із Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства культури та інформаційної політики України про зупинення дії рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2023 року матеріали справи № 346/2848/22 надійшли до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року № 224/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства культури та інформаційної політики України про розгляд справи за участю представника та справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що копією наказу Міністерства культури України від 15 лютого 2019 року № 139/0/17-19 про призначення ОСОБА_1 , 18 лютого 2019 року позивачку призначено на посаду генерального директора Національного музею «Меморіал жертв Голодомору», що також підтверджується контрактом від 15 лютого 2019 року № 720, укладеним між Міністерством культури України та ОСОБА_1 на період з 18 лютого 2019 року до 17 лютого 2024 року.

Згідно з копією додатку № 1 до контракту від 15 лютого 2019 року № 720 сторони за взаємною згодою на підставі змін, внесених до Статуту, внесли зміни до контракту від 15 лютого 2019 року № 720, а саме: Національний музей «Меморіал жертв Голодомору» змінено на «Національний музей Голодомору-геноциду».

Відповідно до наданої третьою особою довідки про інформацію щодо лікарняних листків, виданих генеральному директору Національного музею Голодомору-геноциду ОСОБА_1 за період із 2017 до 2022 року, позивачка з 14 січня 2022 року до 25 лютого 2022 року безперервно перебувала в стані тимчасової непрацездатності.

Згідно з копією письмової заяви ОСОБА_1 від 03 березня 2022 року, ОСОБА_1 зверталася до Міністерства культури та інформаційної політики України із проханням надати відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року , а також просила на час її відпустки обов`язки генерального директора покласти на ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю дитини є позивачка. Згідно з копією довідки № 27/37, виданої КНП «Коломийський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Коломийської міської ради від 03 березня 2022 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує домашнього догляду.

Відповідно до копії наказу Національного музею Голодомору-геноциду від 03 березня 2022 року № 31/к/тр про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку генеральному директору Національного музею Голодомору-геноциду надано відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року. На час відпустки виконання обов`язків генерального директора покладено на заступника генерального директора ОСОБА_4 .

Згідно з копією наказу Міністерства культури та інформаційної політики від 24 червня 2022 року № 268-к про звільнення ОСОБА_1 , наданою позивачкою, за неналежне виконання підпункту 2.1.27 розділу 2 контракту від 15 лютого 2019 року № 720, з урахуванням статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та враховуючи неможливість отримання пояснення ОСОБА_1 щодо неналежного виконання умов контракту у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження, 24 червня 2022 року розірвано контракт від 15 лютого 2019 року № 720, укладений між Міністерством культури України та ОСОБА_1 , призначеною на посаду генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду з підстав, передбачених цим контрактом. Також звільнено «__» червня 2022 року ОСОБА_1 з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду, згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України. Підставою видання наказу зазначено: доповідна записка заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_6 від 21 червня 2022 року; лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 03 лютого 2022 року № 1154/6.11.8; підпункт 6.3.12 розділу 6 контракту від 15 лютого 2019 року № 720.

Відповідно до копії наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 27 червня 2022 року № 216-к про покладення виконання обов`язків, виконання обов`язків генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду покладено на головного зберігача фонду Музею ОСОБА_7 з 30 червня до 30 вересня 2022 року.

Із копії повідомлення Міністерства культури та інформаційної політики України у зв`язку зі звільненням згідно з наказом Міністерства від 24 червня 2022 року № 268-к випливає, що позивачку просили прибути до Міністерства для отримання трудової книжки.

Згідно зі знімком екрана з інтернет-ресурсу «Viber» на контактний номер позивачки 24 червня 2022 року о 15 год 53 хв направлено фотознімок частково заповненого наказу про звільнення ОСОБА_1 до відома, а також фотознімок листа про необхідність прибуття ОСОБА_1 для отримання трудової книжки.

Відповідно до листа Національного музею Голодомору-геноциду від 03 травня 2022 року № 123 на виконання наказу від 02 травня 2022 року № 159 «Про здійснення моніторингу заходів, що впливають на діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України, на період воєнного стану» Міністерство культури та інформаційної політики України повідомлено, зокрема, про те, що генеральний директор ОСОБА_1 з 03 березня 2022 року перебуває у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку та знаходиться на території України.

З копії листа щодо надання пояснень від 03 лютого 2022 року № 1154/6.11.8 випливає, що заступник Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_8 зверталася до позивачки ОСОБА_1 як генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду для отримання пояснень щодо зазначених питань. Згідно з копією акта про відсутність пояснень від 21 червня 2022 року генеральним директором ОСОБА_1 станом на цю дату не надано пояснень на лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 03 лютого 2022 року.

Згідно з копією доповідної записки Міністру культури та інформаційної політики від 21 червня 2022 року, складеної заступником Міністра з питань європейської інтеграції Чуєвою К., надано пропозицію щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з порушенням нею умов контракту, а саме: неналежне виконання підпункту 2.1.27 розділу 2 контракту від 15 лютого 2019 року № 720.

Відповідно до наданої відповідачем копії наказу Міністерства культури та інформаційної політики від 24 червня 2022 року № 268-к про звільнення ОСОБА_1 за неналежне виконання підпункту 2.1.27 розділу 2 контракту від 15 лютого 2019 року № 720, з урахуванням статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та враховуючи неможливість отримання пояснення ОСОБА_1 щодо неналежного виконання умов контракту у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження, розірвано 24 червня 2022 року контракт від 15 лютого 2019 року № 720, укладений між Міністерством культури України та ОСОБА_1 , призначеною на посаду генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду з підстав, передбачених цим контрактом. Також 24 червня 2022 року звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора Національного музею Голодомору-геноциду згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України.

Згідно з копією акта про доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, складеного 24 червня 2022 року о 15 год 53 хв, цього дня наказ МКІП від 24 червня 2022 року № 268-к та лист МКІП від 24 червня 2022 року № 06/19/351-22 доведено до відома ОСОБА_1 з використанням месенджера «Viber» шляхом направлення текстового повідомлення та фото наказу і листа з телефонного номера на телефонний номер ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У частині третій статті 21 КЗпП України визначено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Виходячи із особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Укладаючи контракт, позивачка погодилась з його умовами, в тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Таку позицію підтримав і Конституційний Суд України, який у своєму рішенні від 09 липня 1998 року у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в КЗпП України та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивачки) підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

У статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 61-157цс19) зазначено, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини -невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) зроблено висновок, що трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 757/62834/19-ц (провадження № 61-10812св20) зазначено, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. [...] Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (частина перша статті 233 КЗпП України в редакції, чинній для спірних правовідносин).

За правилами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статутом Національний музей Голодомору-геноциду є державним науково-дослідним, науково-методичним та культурно-освітнім закладом культури. Музей належить до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України (уповноважений орган управління) (пункт 1.1). Музей створений з метою увічнення і вшанування пам`яті жертв Голодомору; проведення наукових досліджень, пов`язаних з Голодомором як злочином геноциду, висвітлення його причин і наслідків; комплектування, збереження та популяризації музейних предметів, які свідчать про Голодомор ; поширення об`єктивної інформації про Голодомор серед громадян України та світової громадськості; сприяння консолідації та розвитку української нації, її історичної свідомості та культури, формування почуття патріотизму громадян України (пункт 2.1). Керівництво Музеєм здійснює генеральний директор, який призначається на посаду шляхом укладення контракту строком на п`ять років за результатами конкурсу та звільняється з посади уповноваженим органом управління згідно з чинним законодавством України. Дострокове звільнення генерального директора з посади може бути здійснено на підставах, передбачених контрактом, відповідно до законодавства України. Генеральний директор є підзвітним уповноваженим органом управління (пункт 9.1).

Підстави розірвання з ініціативи Міністерства контракту № 720, укладеного 15 лютого 2019 року із ОСОБА_1 , визначені у пункті 6.3, зокрема у разі невиконання та/або неналежного виконання керівником без поважних причин обов`язків (обов`язку), покладених на нього цим контрактом (підпункт 6.3.2), з інших підстав, передбачених чинним законодавством та цим контрактом (підпункт 6.3.12).

Контракт між позивачкою та відповідачем укладений до 17 лютого 2024 року (пункт 7.1).

Згідно з умовами контракту керівник зобов`язується, у тому числі, спрямовувати діяльність працівників Музею на визнання його авторитету на державному та міжнародному рівні (підпункт 2.1.27).

У вступній частині наказу про звільнення ОСОБА_1 від 24 червня 2022 року № 268-к за підписом Міністра ОСОБА_10 на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України зазначено «за неналежне виконання пункту 2.1.27 розділу 2 «Права та обовязки сторін» контракту від 15.02.2019 р. № 720, укладеного між Міністерством культури України в особі Міністра Нищука Євгена Миколайовича та ОСОБА_1 , генеральним директором Національного музею Голодомору-геноциду, з урахуванням статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та враховуючи неможливість отримання пояснення ОСОБА_1 щодо неналежного виконання умов контракту у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження».

У підставах вказаного наказу посилання на: доповідну записку заступника Міністра з питань європейської інтеграції Чуєвої К. від 21 червня 2022 року; лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 03 лютого 2022 року № 1154/6.11.8; підпункт 6.3.12 розділу 6 «Внесення змін і доповнень до контракту та умови його припинення» контракту від 15 лютого 2019 року № 720.

На час винесення оскаржуваного наказу (24 червня 2022 року) ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку, з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ (в редакції на час винесення наказу про звільнення) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У матеріалах справи містяться дві копії оскаржуваного наказу про звільнення: одна надіслана відповідачем при повідомленні позивачки про факт звільнення, іншу відповідач долучив до поданого ним відзиву на позов на підтвердження наданих ним заперечень щодо позовних вимог. Ці копії оскаржуваного наказу від 24 червня 2022 року № 268-к є ідентичними за своїм змістом, підставами та мотивами його прийняття. Проте у примірнику наказу, який був направлений до відома позивачці, відсутнє зазначення дати звільнення позивачки із займаної нею посади, а в примірнику наказу, що наданий відповідачем суду, присутня дата звільнення - 24 червня 2022 року. Тобто існує невідповідність копій оскаржуваного наказу, який направлявся позивачці, і який фактично наданий відповідачем до суду.

З урахуванням наведених обставин та норм, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про передчасність звільнення ОСОБА_1 в контексті посилання відповідача на норму статті 5 Закону № 2136-ІХ.

Також колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів про те, що відповідач здійснив звільнення позивачки без достатніх правових підстав, підтвердженням чому є недоведеність порушення ОСОБА_1 умов контракту, зокрема підпунктів 2.1.27 чи 6.3.12, на які є посилання в наказі про звільнення.

Матеріали справи не містять доказів ознайомлення чи отримання позивачкою листа Міністерства від 03 лютого 2022 року. Натомість ОСОБА_1 вказує, що такого листа не отримувала, оскільки в цей час знаходилися на лікарняному, а з початку повномасштабного вторгнення рф (з 24 лютого 2022 року) разом з малолітніми дітьми виїхала до с. П`ядики Коломийського району Івано-Франківської області, де проживала.

Отже, твердження відповідача про те, що позивачка порушила умови контракту, не надавши відповіді на лист Міністерства, не знайшло своє підтвердження. Посилання у наказі про звільнення щодо відсутності інформації про місцезнаходження ОСОБА_1 спростовуються тим, що з 14 січня 2022 року до 25 лютого 2022 року вона перебувала на лікарняному, а згідно з наказом від 03 березня 2022 року № 31/к/тр вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді до досягнення нею шестирічного віку з 03 березня 2022 року до 02 вересня 2022 року . У цей час виконання її обов`язків було покладено на іншого працівника. Окрім того, у наказі відсутнє посилання на порушення підпункту 2.1.5 контракту, на який заявник посилається в касаційній скарзі. Тобто відсутність пояснень ОСОБА_1 не може бути підставою для її звільнення, що має провадитися згідно із законом та умовами контракту.

Аргументи заявника про те, що суд мав би просто змінити дату звільнення позивачки із 24 червня 2022 року на перший робочий день після закінчення відпустки, не приймаються, оскільки у спірних правовідносинах працівника неправомірно звільнено за неналежне виконання положень трудового контракту, що є підставою для поновлення її на роботі, а не зміни дати такого звільнення.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що ОСОБА_1 як генеральний директор Національного музею Голодомору-геноциду безпідставно озвучує у публічній площині завищену кількість жертв голодомору, відхиляються Верховним Судом, оскільки вказані доводи зводяться до наукової дискусії, що не є предметом цього спору. Саме Міністерство культури та інформаційної політики України у запереченнях на письмові пояснення (а. с. 246-250 т. 4) вказувало, що МКІП не втручалось у діяльність Музею та не заперечувало чисельність жертв Голодомору 1932-1933 років в Україні у відповідній кількості, разом з тим позивачка в обов`язковому порядку мала узгоджувати результати науково-дослідної діяльності закладу з викладеного питання з позицією МКІП в координації з Українським інститутом національної пам`яті та іншими академічними інституціями по спільно напрацьованій позиції, чого не було зроблено.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що позивачка порушила зобов`язання керівника спрямовувати діяльність працівників Музею на визнання його авторитету на державному та міжнародному рівні (підпункт 2.1.27 контракту), що стало підставою для дострокового розірвання контракту.

Розгляд судом справи у порядку спрощеного провадження відповідає пункту 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України, тому доводи касаційної скарги із цього приводу є безпідставними. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2022 року (а. с. 193 т. 4) розглянута відповідна заява представника відповідача про розгляд справи за правилами позовного провадження та надана мотивована відмова.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання на загальні висновки у постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 201/4759/22 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведеній постанові Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив своє судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі № 201/4759/22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, звільнення працівника відбулось на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а не згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України, як у справі, що переглядається Верховним Судом.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували надані заявником докази, викладені у рішеннях суду висновки не відповідають обставинами справи і суди неповно з`ясували обставини справи, що мають значення для її вирішення, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, вирішуючи спір, суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства культури та інформаційної політики України залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець