ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І.,Пікуля В.П.

секретар: Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 04 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах Харківської міської ради , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Маючи 41/100 частину домоволодіння, вона займає будинок, позначений в технічному паспорті під літерою «В-1», який складається із трьох ізольованих жилих кімнат.

Відповідачами у справі є: ОСОБА_3 - її онук, ОСОБА_1 - його дружина, та ОСОБА_7 - їх син (її правнук). Треті особи по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є її дочкою та онукою відповідно.

У 1997 році вона дозволила своїй дочці ОСОБА_4 після розірвання шлюбу переїхати разом із трьома неповнолітніми дітьми ( ОСОБА_5 , 1980 року народження, ОСОБА_9 , 1982 року народження, ОСОБА_3 , 1991 року народження) до належного їй будинку на умовах тимчасового проживання, доки діти не досягнуть повноліття, а вона (позивачка) не виявить бажання повернутися у свій дім для постійного в ньому проживання, оскільки на той час вона мешкала за місцем проживання свого чоловіка.

При вселенні ОСОБА_4 із неповнолітніми дітьми вона надала дозвіл на їх реєстрацію у спірному будинку.

У подальшому ОСОБА_9 переїхала до іншого житлового приміщення, а у осіб, які залишилися проживати у житлі, належному позивачці, склався наступний порядок користування житловими приміщеннями: ОСОБА_4 займала житлову кімнату площею 22,4 кв.м, онука ОСОБА_5 - житлову кімнату площею 11,6 кв.м, а онук ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 8,3 кв.м.

Позивачка вказує, що після реєстрації 17 серпня 2017 року шлюбу ОСОБА_3 без її відома та згоди вселив до спірного житла свою дружину ОСОБА_1 , а після народження у них дитини також без її згоди та відома зареєстрував у будинку свого сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, весною 2019 року без її відома та згоди він змінив двері в кімнаті площею 11.6 кв.м, де мешкала онука ОСОБА_5 , та самовільно зайняв дану кімнату із своєю родиною.

12 квітня 2019 року вона направила ОСОБА_3 попередження про звільнення житлових приміщень у будинку, яке виконано не було.

Позивачка вказує, що відповідачі ніколи не були членами її сім`ї у розумінні положень статті 64 Житлового кодексу України, спільного господарства з відповідачами вона ніколи не вела, однією сім`єю ані на час вселення дочки з неповнолітніми дітьми, ані в подальшому вона з ними не проживала.

Разом з тим зазначила, що ОСОБА_3 на праві власності належить 1/5 частина трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , але своєю власністю відповідач користуватися не бажає, між тим створює їй, як власнику, перешкоди у вільному розпорядженні, володінні та користуванні майном. ОСОБА_1 в свою чергу має право користування квартирою АДРЕСА_3 де вона і зареєстрована. Добровільно звільнити належне позивачці, на праві власності житло відповідачі не бажають, тому звернулася в суд за захистом свого права.

Уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивач просила суд:

- усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності 41/100 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 права користування цим житлом;

- виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спірного житла без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2021 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_6 перешкоди у користуванні власністю, а саме: 41/100 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 .

Припинено право користування житловим приміщенням у житловому будинку домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 із будинку у домоволодінні АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 вселився у спірне житло за згоди власника будинку, але він і члени його сім`ї - дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_7 ніколи не були членами сім`ї позивачки ОСОБА_6 в розумінні статті 3 Сімейного кодексу України та статті 64 Житлового кодексу України, оскільки спільно з нею не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків. Тому позивачка, як власник житла, має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та на невідповідність висновків обставинам справи, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Вважає, що районний суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши норми права, якими позивач не обгрунтовувала позовні вимоги.

Крім того, в порушення вимог ЦПК України суд розглянув справу без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, а судова повістка на 04.08.2021 їй не надходила. Також справа розглянута без участі органу опіки та піклування, участь якого є обов`язковою відповідно до ч.4 ст.19 СК України.

Звертає увагу, що поза увагою районного суду залишилися ті обставини, що сама позивачка у спірному житлі не мешкала до 2019 року, як і її дочка ОСОБА_4 , а дочки останньої повнолітні, заміжні та мешкають за кордоном.

Зважаючи на неповідомлення її про судове засідання, суд також не викликав у судове засідання її свідків, внаслідок чого неповно з`ясовані фактичні обставини.

Зазначає, що на законних підставах проживає із чоловіком та малолітнім сином у спірному житлі, яке утримують, сплачують комунальні послуги, не порушують правила співжиття. А тому припинення їх права користуванням цим житлом є необгрунтованим.

Заперечує підставність обгрунтування позивачем своїх вимог нормами ст.ст.116, 156 ЖК України та ст.ст.383, 391 ЦК України, як і висновок районного суду щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.406 ЦК України.

Вважає, що суд порушив права малолітньої дитини, позбавивши її житла, не врахувавши при цьому висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020 щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_7 , 2018 р.н., права користування спірним житлом.

Звертає увагу, що посилання суду на наявність у батька дитини на праві власності 1/5 частини квартири зроблено без врахування того, що вказана нерухомість непридатна для проживання, оскільки приведена ОСОБА_4 у занедбаний стан.

Доводить, що для малолітнього ОСОБА_7 спірне житло є єдиним житлом, де його батьками створено всі умови для проживання сім`ї в кімнаті площею 11,6 кв.м. ОСОБА_3 проживає у спірному житлі з дитинства та є зареєстрованим, дитина зареєстрована з народження за місцем проживання батька, на вселення якої до батьків згода власника не потрібна, а вона, проживає там з моменту одруження з чоловіком. Позивачем не спростовано, що вони своєю родиною проживають у спірному житлі, яке є єдиним для них місцем проживання.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасовано , справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

До суду відповідачі не з`явилися . ОСОБА_3 надав суду заяву про розгляд справи без його участі , апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась , про причини неявки суд не повідомила , на попереднє судове засідання призначене на 29.01.2024 на 11:00 год. надала заяву про розгляд справи без її участі , апеляційну скаргу просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, представник позивача ОСОБА_10 була присутня в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, в задоволенні апеляційної скарги просила відмовити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_6 є власником 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11 та після перерозподілу ідеальних часток за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.02.1993 та рішення Московського районного суду м.Харкова від 23.01.2003, що підтверджується наданими копіями судових рішень та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно./а.с.9-13,14 т.1/

Вказану частину домоволодіння, що належить позивачці, складає будинок літ. «В-1» із трьох житлових кімнат: літ.4-1 площею 8,3 кв.м., літ. 4-3 площею 22.4 кв.м., літ. 4-9, площею 11.6 кв.м. Всі кімнати ізольовані мають самостійні виходи, кімнати літ. 4-1 та літ. 4-3 мають виходи на кухню літ. 4.2 площею 8.1 кв.м., з якої вихід веде у коридор літ. 4-4 площею 5,6 кв.м. та у двір. Житловий будинок обладнаний кухнею літ. 4-6 площею 8.9 кв.м., санвузлом літ. 4-8 площею 3,5 кв.м., в будинку є коридори літ. 4-7 площею 2,3 кв.м. та літ. 4-5 площею 2,9 кв.м./а.с.17 т.1/

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, сформованої 19.04.2019, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 /а.с.18 т.1/

ОСОБА_4 (дочка позивача) до розірвання шлюбу проживала разом із чоловіком ОСОБА_12 та їх спільними трьома дітьми у трикімнатній квартирі АДРЕСА_4 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14.11.2007 визнано за ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 право власності кожного по 1/5 частині вказаної квартири та встановлено порядок користування, відповідно до якого ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 виділено в користування кімнати житловою площею 13,3 кв.м. та 17,6 кв.м., а ОСОБА_12 кімнату житловою площею 16,4 кв.м., інші приміщення залишені у спільному користуванні./а.с.74 т.1/

Після розірвання 04.03.1999 шлюбу між ОСОБА_12 і ОСОБА_4 остання разом із трьома неповнолітніми дітьми переселилася до належного позивачці будинку АДРЕСА_1 за її згодою, зареєстрували своє місце проживання за даною адресою./а.с.72 т.1/

У подальшому ОСОБА_9 переїхала до іншого житлового приміщення, а у осіб, які залишилися проживати у житлі, належному позивачці, склався наступний порядок користування житловими приміщеннями: ОСОБА_4 займала житлову кімнату площею 22,4 кв.м., онука ОСОБА_5 житлову кімнату площею 11,6 кв.м., а онук ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 8,3 кв.м.

17.08.2019 відповідач ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 та без згоди власника будинку вселив дружину до цього будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7 , якого 12.07.2018 зареєстрували у спірному будинку без відому ОСОБА_6 /а.с.18,39,96 т.1/

Весною 2019 року відповідач ОСОБА_3 без згоди та відома позивача зайняв житлову кімнату площею 11,6 кв.м., яка власником будинку виділена для користування ОСОБА_5 , самоправно розпорядився речами, які знаходилися у будинку, що стало приводом для звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із відповідними заявами до Московського ВП ГУНА в Харківській області для відновлення своїх прав та припинення протиправних дій ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_1 /а.с.46-52, 65 т.1/

12.04.2019 ОСОБА_6 направила відповідачам письмове попередження про звільнення самоправно зайнятого житлового приміщення 4-9 площею 11,6 кв.м., однак вимога залишена відповідачами без відповіді./а.с.19-20 т.1/

У листопаді 2019 року позивач вселилася до свого будинку та потребує сторонньої допомоги дочки ОСОБА_4 . Згідно висновку №2081 від 04.07.2019 р. лікарсько-консультативної комісії Міської поліклініки №20 ОСОБА_6 не здатна до самостійного обслуговування та потребує постійного стороннього нагляду./а.с.45 т.1/

Відповідачка ОСОБА_1 має право користування квартирою АДРЕСА_3 , де вона зареєстрована, що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 15.04.2020./а.с.130 т.2/

Згідно Актів від 30.12.2017, 28.06.2018, 30.12.2018, 30.07.2019, 08.09.2019 у будинку проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , а відповідно до актів від 09.09.2019 у вказаному будинку не проживає ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше п`яти років./а.с.188-192, 193-194 т.1/

Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщенням та виселення з будинку АДРЕСА_1 ./а.с.90-91 т.2/

Суд першої інстанціїї задовольняючи позов виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 вселився у спірний будинок за загодою власника житлового будинку та набув права користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Однак він і члени його сім`ї - дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_7 ніколи не були членами сім`ї позивача ОСОБА_6 в розумінні ст.3 СК України та ст.64 ЖК України, так як спільно з нею не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків та про що вони не заперечували під час розгляду даної справи у суді першої інстанції. Тому на підставі ч.2 ст.406 ЦК України позивач, як власник житла, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками зважаючи на слідуюче.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції пропорційності у справах про виселення осіб із житла положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , колегія суддів зазначає слідуюче .

Згідно ст. 8 Конвенції захищаються не лише права особи що проживає у житлі , а й особи, що є власником такого житла.

Із матеріалів справи встановлено , що позивач ОСОБА_6 є власником спірного житлового приміщення , та на час проживання із своїм чоловіком у іншому житлі , нею було надано згоду на тимчасове користування житловим приміщення своїй донці із її дітьми до досягнення останніми повноліття.

Проте онук ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 , уклавши шлюб із ОСОБА_1 вселив її до будинку та окрім того , без згоди позивача зареєстрував у спірному житловому приміщенні свого сина.

ОСОБА_6 є людиною похилого віку , у якої наявний ряд хронічних захворювань, що зумовлюють необхідність у спокої та сторонньому догляді. Але спільне проживання із відповідачами порушує її право на мирне володіння та користування житловим приміщенням , оскільки відносини що склались між сторонами є досить неприязними.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.7 ст.319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користувння його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановленоих законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 405 ЖК України передбачено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом віповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом першої інстанції , із належним застосуванням вищевказаних норм права було здійснено вірний висновок , що ОСОБА_3 не будучи членом сім`ї ОСОБА_6 був вселений до будинку за згодою власника та набув право користування житловим приміщенням ( сервітут) , вселив туди свою дружину ОСОБА_1 та зареєстрував сина без згоди власника ОСОБА_15 .

Але , ні ОСОБА_3 , а ні його дружина із сином не є членами сім`ї ОСОБА_6 , спільно з нею не проживали , не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 406ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідачі та їх малолітній син не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, враховуючи, що між сторонами існують конфліктні відносини та позивач не бажає проживати спільно з відповідачами, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Одним із аргументів апеляційної скарги зокрема є те що оскаржуваним рішенням порушуються права малолітнього ОСОБА_7 , оскільки спірний будинок є єдиним житлом де дитина проживає з дитинства , його батьками створено всі умови для проживання сім`ї, та колегія суддів сприймає його критично.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020 , Департамент вважав недоцільним позбавлення ОСОБА_7 права користування спірним житловим приміщенням , та районним судом надано обґрунтовану оцінку вказаному рішенню, оскільки матеріали справи свідчать про наявність альтернативного житла у власності та користуванні відповідачів та доказів неможливості його використання ними суду не надано.

Адже ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають у власності та користуванні інші два житлових приміщення: ОСОБА_3 належить право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 право користування кв. АДРЕСА_3 (де і зареєстрована). Між тим, батьки дитини не скористалися своїм правом проживання на житловій площі, яка належить їм на праві власності та користування, а після народження дитини обрали місцем її реєстрації житло, яке належить на праві власності позивачу, без погодження з нею як з власником.

Зважаючи повноту встановлених обставин справи , належне дослідження доказів , та відповідність висновку суду першої інстанції нормам законодавства, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі.

Посилання на порушення прав малолітньої дитини щодо спірного житла з урахуванням тих обставин , що батьки дитини не скористалися своїм правом проживання на житловій площі, яка належить їм на праві власності та користування, після народження дитини обрали місцем її реєстрації житло, яке належить на праві власності іншій особі , без узгодження із нею можливості реєстрації дитини у спірному житловому приміщенні , відсутність підтвердження того що відповідачі є членами сім`ї позивача , не дають підстав для відмови у задоволенні позову . Адже батьки ОСОБА_7 на законних підставах підлягають позбавленню права користування спірним житловим приміщенням , відповідно право дитини на житло є похідним , відтак право дитини на користування таким житлом теж підлягає припиненню.

Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законноi сили з дня й прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днiв з дня набрання законноi сили.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І.Дорош

В.П.Пікуль