Провадження № 2/161/1003/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 лютого 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ленічевій Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог вказує, що з 22 травня 2005 року по 23 грудня 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у сторін народилось троє дітей. Для поліпшення умов проживання 22 червня 2009 року подружжя придбало у ОСОБА_3 (матір позивача) земельну ділянку площею 0,0600 га, яка розташована в селі Лище Волинської області (садове товариство «Струмівка»). Після купівлі земельної ділянки вони розпочали будівництво, яке на даний час незавершене.

Зважаючи на те, що відповідач не бажає здійснити поділ майна в добровільному порядку, позивач просить суд ухвалити рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право приватної власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:002:1277), що розташована за адресою: АДРЕСА_3, та на 2/3 частини незавершеного будівництва садового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці, а також вирішити питання розподілу судових витрат у справі.

Відступ від засад рівності часток подружжя в майні обґрунтовано наявністю заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання трьох дітей.

Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Представник позивача у письмовій заяві просить здійснювати розгляд справи без її участі, вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Відзив у визначений судом строк не подав. Відтак, суд вбачає за можливе розглянути справу за його відсутності, та згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК ухвалює заочне рішення.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 травня 2005 року, який було розірвано згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року, що набрало законної сили (а.с.8-9).

Від шлюбу у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12-14).

Діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що за ОСОБА_2 22 вересня 2017 року зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер :01:002:1277, цільове призначення: для ведення садівництва), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.7), на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 вересня 2017 року (а.с.3-6).

Вказане майно придбане під час перебування сторін у шлюбі.

З матеріалів позову вбачається, що після придбання вказаної земельної ділянки сторони розпочали будівництво садового будинку, яке на даний час не завершене.

На момент розлучення об`єкт будівництва не здано в експлуатацію у визначеному законодавством порядку.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 грудня 2020 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання трьох дітей у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 грудня 2020 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.10-11).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 25 липня 2023 року борг відповідача зі сплати аліментів становить 31380 грн. (а.с.15-16).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

З огляду на наведене, враховуючи перебування на утриманні позивача трьох неповнолітніх дітей, які не отримують аліментів в достатньому для їх розвитку розмірі, суд вбачає за можливе відступити від засад презумпції рівності часток подружжя у спільному майні та визнати за позивачем право власності на 2/3 чистини розглядуваної земельної ділянки.

Щодо визнання права власності на 2/3 незавершеного будівництва садового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч.3 цієї статті до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 3 грудня 2018 року у справі №525/511/ 16-ц, системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.ст.350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством. Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України), тобто сукупності речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі №6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15 та від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16.

Верховний Суд у цивільній справі № 488/3103/17-ц встановив, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Визначним у вказаному питанні поділу є можливість встановлення ступеня готовності об`єкта незавершеного будівництва на час розірвання шлюбу між сторонами, тобто його обсягу та встановлення факту можливості поділу спірного незавершеного будівництвом будинку в натурі.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача не надано належних та достатніх доказів щодо наявності садового будинку на земельній ділянці, характеру його побудови (будівництво з дозволом чи самочинне), ступеня готовності об`єкту нерухомості.

Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення вимог в цій частині.

Суд також зауважує, на відсутності можливості визнання права власності за позивачем права власності на сукупність матеріалів та обладнання, які були використані у процесі будівництва, оскільки переліку таких матеріалів стороною позивача не долучено, доказів їх наявності не надано.

Враховуючи наведене, позов цій частині не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1218,67 грн. судового збору (пропорційно до задоволених вимог).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Заявлений стороною позивача розмір витрат на правову допомогу у розмірі 14070 грн. підтверджується копією договору про надання правової допомоги №14-07/23 від 14.07.2023 року та копією акту наданих послуг від 21.08.2023 року з переліком наданих послуг.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, а також, враховує принцип розумності та справедливості.

Враховуючи складність справи, ціни на ринку адвокатських послуг щодо справ розглядуваної категорії, а також часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 7035 грн.

Керуючись ст. ст. 60,69.70,71 СК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0600 га (кадастровий номер :01:002:1277), що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 67 коп. та 7035 (сім тисяч тридцять п`ять) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

В задоволені решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк