Постанова

Іменем України

22 лютого 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4188/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 15 вересня 2023 року

у справі №369/5042/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість в сумі 37 789,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним позовом відповідач подала відзив на позовну заяву. Разом з відзивом ОСОБА_1 просила відстрочити виконання судового рішення, мотивуючи його настанням обставин непереборної сили внаслідок військової агресії проти України, просила відстрочити виконання судового рішення на один рік.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року позов задоволено у повному обсязі та відмовлено ОСОБА_1 у відстроченні виконання судового рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у відстроченні виконання судового рішення, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд не врахував її доводів про те, що заборгованість виникла внаслідок військової агресії проти України, тобто форс-мажорних обставин. Листом Торгово-промислової палати України (далі - ТПП) від 28.02.2022 визнано військову агресію проти України форс-мажорними обставинами з 24.02.2022.

Суд не надав оцінки тому, що з 16.03.2022 ОСОБА_2 не має жодного заробітку, знаходиться на території Федеративної Республіки Німеччина, де отримує соціальну допомогу, якої вистачає лише на покриття базових потреб. Надання їй відстрочення необхідне для того, щоб за цей час вона змогла вивчити мову та влаштуватися на роботу, після чого матиме змогу погасити заборгованість в повному обсязі.

Також вказувала, що у неї відсутнє будь-яке майно та рахунки, а тому примусове виконання не матиме успіху та лише покладе на неї додаткове фінансове навантаження у вигляді виконавчого збору.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року в частині відмови у відстроченні виконання судового рішення та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вирішити питання про відстрочення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15вересня 2023 року на один рік.

Від позивача не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 160-161).

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про відстрочення судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено виняткових випадків, передбачених положеннями законодавства, які можуть стати підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. За правилами частини 7 вказаної статті, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується, зокрема, про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

При цьому, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення суд виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для розстрочки виконання рішення суд не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, розстрочка має бути компромісом між заінтересованими сторонами.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.

Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме відстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04 06.2019 року у справі №916/190/18.

При вирішенні питання щодо встановлення способу та порядку виконання рішення суду суд має з`ясувати обставини, що свідчать про утруднення та неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку встановлення способу і порядку виконання рішення суд не може змінювати судове рішення по суті.

ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про відстрочення виконання рішення суду, посилалася на відсутність доходів, відсутність нерухомого майна, а також на обставини отримання тимчасового захисту на території ФРН.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, посилання скаржника та обставини неможливості виконання судового рішення не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Так ОСОБА_1 посилаючись на втрату роботи не надала суду відповідних доказів, як і не надала доказів на підтвердження відсутності доходів. Так матеріали справи не містять відомостей ДФС про доходи ОСОБА_1 , які є належними доказами на підтвердження заявлених доводів.

Крім того, наданий доказ на перебування на території ФРН складений іноземною мовою та не містить нотаріально засвідченого перекладу, що позбавляє суд можливості перевірити належність та достовірність такого доказу на підтвердження тимчасового перебування та отримання тимчасового захисту на території ФРН та отримання соціальної допомоги. Також наявний документ складений іноземною мовою, виданий у Республіці Польща який також не містить нотаріально засвідченого перекладу. Таким чином, надані ОСОБА_1 документи не завірені належним чином письмові докази не є допустимими в розумінні ст. 78 ЦПК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак колегія суддів вважає, що обставини на які посилається ОСОБА_1 , а саме що відстрочення виконання рішення на один рік дасть їй змогу вивчити німецьку мову та знайти роботу не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що наведені відповідачем обставини не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Також є необргрунтованими доводи ОСОБА_1 , що введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, стало обставиною непереборної сили для неї, що унеможливлює виконання відповідачем своїх обов`язків за рішенням суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що внаслідок форс-мажорних обставин вона виїхала до іншої країни, не свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між виникненням таких обставин та неможливістю виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за рішенням суду.

Більше того, оцінюючи поведінку ОСОБА_1 колегія суддів зазначає, що з моменту звернення до суду з позовом 07.04.2023 до ухвалення судового рішення у справі 15.09.2023 пройшло 5 місяців та 9 днів, однак за цей час ОСОБА_3 не надано належних та достовірних доказів на підтвердження обставин на які вона посилалася, як і не надано доказів, які б свідчили про добросовісну поведінку боржника.

А відтак, суд першої інстанції, не встановивши виняткових випадків, передбачених законом, які можуть стати підставою для відстрочення виконання рішення суду, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при врахуванні заперечень позивача на заяву не є самостійною підставою для скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про відстрочення виконання судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про відстрочення виконання судового рішення відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення в оскаржуваній частині без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська