Справа № 453/1432/21 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/1839/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Державного податкового університету на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного податкового університету про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду, -

в с т а н о в и в:

13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Університету державної фіскальної служби України, в якому просив стягнути з Університету державної фіскальної служби України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2020 року по 01 вересня 2021 року включно у розмірі 158 918 грн 91 коп.

Позов обґрунтовував тим, що 19 червня 2017 року його було прийнято на посаду професора кафедри теорії права та держави Університету Державної фіскальної служби України та у його трудову книжку працівником відділу кадрів Університету державної фіскальної служби України було внесено запис за № 50 від 20 червня 2017 року про прийняття його на роботу на посаду професора кафедри теорії права та держави на період до проведення конкурсу на контрактних умовах, який внесено на підставі наказу ректора Університету Державної фіскальної служби України Пашка П.В № 342-к від 16 червня 2017 року. Наступний запис у трудовій книжці вчинено за №51 про те, що «запис за №50 є недійсним».

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року визнано недійсним запис № 51 у трудовій книжці ОСОБА_1 від 16 червня 2017 року, поновлено його на роботі з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з Університету в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року в сумі 254 442 грн та 5 000 грн моральної шкоди, в решті вимог відмовлено.

11 грудня 2019 року Університет державної фіскальної служби України сплатив ОСОБА_1 визначений судом середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року та моральну шкоду.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 25 червня 2019 року у справі №453/1175/17 за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року задоволено та стягнуто з Університету державної фіскальної служби України в його користь 116 790 грн 80 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

02 вересня 2021 року на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року Університетом Державної фіскальної служби України видано наказ № 509-к, яким з 19 червня 2017 року його ( ОСОБА_1 ) поновлено на роботі (п.1 наказу №509-к), а з 31 серпня 2017 року припинено трудові правовідносини у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 наказу №509-к).

Однак, про наказ № 509-к від 02 вересня 2021 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » йому стало відомо лише 21 вересня 2021 року з листа Університету Державної фіскальної служби України від 14 вересня 2021 року, направленого на його ім`я. До 21 вересня 2021 року університет державної фіскальної служби України не повідомляв його про видачу наказу про його поновлення на роботі та не ознайомлював його з таким наказом.

Оскільки Університет державної фіскальної служби України затримав виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботіта лише формально поновив його на роботі, при цьому фактично не вчинив усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, з відповідача на підставі ст. 236 КЗпП України підлягає стягненню в його користь середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі. Просив позов задоволити.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача Університету державної фіскальної служби України - Державний податковий університет.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 99 946 (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) грн 35 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2497 (дві тисячі чотириста дев`яносто сім) грн 19 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та в частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що з урахуванням положень чинного закону, правових позицій Верховного Суду, постанова Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, яка набрала законної сили, має преюдиційне значення для вирішення спору по суті у даній справі, а встановлені цим судовим рішенням обставини повторного доведення не потребують. Так, відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 визначений з урахуванням вислуги років (20% від посадового окладу) та становить 417, 11 грн. Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначений судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні в сумі 99 946,35 грн є неправильним. Вважає, що з урахуванням розміру середньоденної зарплати ОСОБА_1 у сумі 417,11 грн, шестиденного робочого тижня (обставина встановлена у справі №453/1175/17), а також періоду вимушеного прогулу з 29.05.2020 року по 07.09.2021 року включно (381 день), розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, становить 158 918,91 грн.

Крім того, зазначає, що позивачем належними доказами доведено факт протиправних дій відповідача, якими йому завдано моральну шкоду, спричинено моральні страждання, які проявилися в негативних змінах в його житті, оскільки він тривалий час був позбавлений засобів для існування, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації життя. Тому вважає, що враховуючи глибину та тривалість моральних страждань позивача, розмір компенсації моральної шкоди слід змінити з 1000 грн до 6000 грн.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Рішення суду також оскаржив Державний податковий університет.

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до наказу Університету «Про проведення службового розслідування» від 13 травня 2021 року №583 та змін до нього від 17 травня 2021 року №610, комісією було проведено службове розслідування з метою встановлення факту подій щодо обставин, викладених у позовних заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також належності виконання посадовими особами своїх обов`язків при прийнятті на роботу до Університету, про що було складено акт службового розслідування від 20 травня 2021 року. На основі висновку службового розслідування відповідач звернувся 29 червня 2021 року до правоохоронних органів з метою перевірки кримінально-протиправних діянь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме шахрайських дій, з метою захисту законних інтересів Університету.

30 червня 2021 року зареєстровано кримінальне провадження №40001224 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.1 ст. 191 КК України - шахрайство. Вважає, що вина відповідача у затримці виконання рішення суду відсутня, оскільки керівництвом Університету вживалися всі необхідні заходи для забезпечення належної правової позиції, а саме проведення службового розслідування, відкриття кримінального провадження по акту шахрайських дій з боку позивача.

Також зазначає, що Вінницький державний педагогічний університет ім. М. Коцюбинського надав довідку від 17.04.2023 року №76 про виплати ОСОБА_1 заробітної плати за весь період роботи в даному університеті, однак не зазначив періоди роботи в навчальному закладі. Вважає, що для правильного обчислення заявлених сум, дану інформацію необхідно розглянути та врахувати під час розгляду апеляційної скарги.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подану скаргу підтримав, проти скарги відповідача заперечив.

Представник Університету державної фіскальної служби України - Фокін Я.Ф. апеляційну скаргу університету підтримав, проти скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід задоволити частково, а апеляційну скаргу Державного податкового університету залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст. 4 та ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до положень ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена норма передбачає обов`язок власника (роботодавця) виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

Стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 14 грудня 2016 року у справі №428/7002/14-ц, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 січня 2018 року у справі №362/7161/15ц, враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Судом встановлено, що 19 червня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду професора кафедри теорії права та держави Університету Державної фіскальної служби України та у його трудову книжку працівником відділу кадрів Університету державної фіскальної служби України було внесено запис за № 50 від 20 червня 2017 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду професора кафедри теорії права та держави на період до проведення конкурсу на контрактних умовах, який внесено на підставі наказу ректора Університету Державної фіскальної служби України Пашка П.В № 342-к від 16 червня 2017 року. Наступний запис у трудовій книжці вчинено за №51 про те, що «запис за №50 є недійсним».

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, яка набрала законної сили, визнано недійсним запис № 51 у трудовій книжці ОСОБА_1 від 16 червня 2017 року, поновлено позивача з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з університету Державної фіскальної служби України в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року в сумі 254 442 грн 10 коп., стягнуто з університету Державної фіскальної служби України в користь позивача 5 000 грн моральної шкоди, в решті вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 09 вересня 2019 року та від 27 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року відмовлено.

26 вересня 2019 року позивач звернувся до Ірпінського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області з заявою щодо примусового виконання Університетом постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року.

11 грудня 2019 року Університет державної фіскальної служби України виплатив позивачу стягнутий постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року та моральну шкоду.

16 жовтня 2019 року головним державним виконавцем Ірпінського МВ ДВС винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 60332581, № 60332227, № 60332410.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року з Університету державної фіскальної служби України в користь ОСОБА_1 стягнуто 116 790 грн 80 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 25 червня 2019 року за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року (справа №453/1175/17).

02 вересня 2021 року на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України В. Унинець-Ходаківська було видано наказ № 509-к, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19 червня 2017 року.

Відповідно до п. 2 зазначеного наказу трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 вирішено вважати припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору у відповідності до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач у письмовій формі звертався до Університету державної фіскальної служби України з проханням змінити зміст п.2 наказу №509-к та замість зазначеного тексту вказати «внести відповідний запис у трудову книжку про поновлення на посаді професора кафедри теорії права та держави професора, доктора наук з державного управління ОСОБА_1 та надіслати проєкт навчального навантаження на 2021-2022 року».

На зазначену заяву ОСОБА_1 Університетом державної фіскальної служби України надлано відповідь, в якій позивача повідомлено, що на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, Університетом державної фіскальної служби України видано наказ від 02 вересня 2021 року №509-к «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді». В подальшому Ірпінським МВ ДВС ЦМГУ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60332581 від 28 грудня 2020 року щодо поновлення останнього на роботі, отже Університетом вказану постанову суду було виконано в повному обсязі. Щодо навчального навантаження, то таке з 2021-2022 роки не планувалося, оскільки трудові відносини з ОСОБА_1 припинені з 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того,що відповідачем судове рішення про поновлення позивача на роботі, а саме постанова Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, яка набрала законної сили, є невиконаною, що є підставою відповідно до ст. 236 КзПП України для стягнення в користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі за період з 29 травня 2020 року по 01 вересня 2021року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Так, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 , визначений постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, становить 417,11 грн.

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , що становить 417,11 грн, встановлений йому роботодавцем шестиденний робочий тиждень, а також період затримки виконання рішення судуз 29.05.2020 року по 01.09.2021 року включно (381 день), розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню в користь позивача повинен становити 158 918,91 грн (417,11 * 381 = 158 918,91).

З наведених мотивів, рішеннясуду в частині суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід змінити, стягнути з Державного податкового університету в користь ОСОБА_1 158 918 грн 91 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з її розміром, визначеним судом, що є розумним та справедливим, виходячи з характеру спору та доказів, наданих позивачем на підтвердження її спричинення.

Доводи скарги Державного податкового університету правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити.

Апеляційну скаргу Державного податкового університету залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2023 року в частині суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду змінити.

Стягнути з Державного податкового університету в користь ОСОБА_1 158 918 грн 91 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра