Справа № 215/693/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі:

головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.

при секретарі - Бугрим К.О.

За участю представника

відповідача, адвоката - Римара А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №1 Тернівського районного суду м. Кривого Рогу в спрощеному позовному провадженні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про стягнення заборгованості за договором та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

15.02.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 30.11.2019 ним та відповідачем ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладеного договір №804228 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі /далі Договір/, згідно якого учасник за цим договором стає покупцем автомобіля через механізми надання права на отримання автомобіля та за умови виконання ним усіх зобов`язань за договором.

Позивач ОСОБА_1 протягом двох років належним чином виконував свої зобов`язання, в порядку та обсягах визначених умовами Договору, але зважаючи на той факт, що при укладені Договору він розраховував на придбання автомобіля у більш короткий строк, а з урахуванням загальної суми здійснених періодичних платежів, позивач більше не вбачає можливості до продовження правовідносин, опираючись на фактичні обставини та абз.2 ч.1 ст.625 ЦК України.

Листом від 05.11.2021 позивач ОСОБА_1 повідомив відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» про дострокове розірвання Договору, відповідно до п.п.12.1 ст.12 Договору.

02.12.2022 текстовим повідомленням позивача ОСОБА_1 було оповіщено про те, що реквізити його рахунку передані в бухгалтерію, однак станом на 16.12.2022 грошові кошти йому повернуто не було.

26.12.2022 позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» було направлено претензію про необхідність перерахування коштів, проте відповідач смс-повідомленням повторно повідомив позивача про те, що реквізити його рахунку передані в бухгалтерію, однак станом на 10.02.2023 грошові кошти йому повернуто не було.

Таким чином, позивач вбачає порушення відповідачем його зобов`язання, що полягає у поверненні раніше сплачених позивачем коштів у формі періодичних платежів, а саме порушення строків такого повернення, визначених в ст.12 Договору, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду для захистом своїх прав.

Крім того, у зв`язку з невиконанням відповідачем ТОВ «АВТО ПРОСТО» своїх зобов`язань, позивач ОСОБА_1 вказує, що йому була завдана моральна шкода розмір якої він оцінює у 20000 грн.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» на його користь 115128,53 грн. заборгованості та 20000 грн. моральної шкоди.

Позивач та його представник в судове засідання повторно не з`явились, про час дату та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».

Суди в своїй діяльності дотримуються національних та міжнародних норм, стандартів та принципів здійснення правосуддя з метою підвищення ступеня довіри суспільства до органів судової влади та суміжних правових інститутів (положення Стратегії реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленої Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015).

Отже, сторони повинні утримуватись від використання прийомів, які пов`язанні із зволіканням у розгляді справи, та добросовісно і максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання справи.

З огляду на вищезазначене, враховуючи необхідність у дотриманні розумних строків розгляду справи, обов`язок сторін надання доказів у передбачений законом спосіб та строк, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача та його представника, оскільки сторони зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки і мали можливість подання усіх доказів з моменту звернення до суду, а саме з 15 лютого 2023 року, але, з цього часу усі процесуальні дії представника позивача звелись до надсилання клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.56).

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому він зазначає, що укладений між сторонами Договір містить детальний опис послуг, що надаються ТОВ «АВТО ПРОСТО», механізм встановлення поточної ціни та розрахунку щомісячних внесків, механізм розподілу автомобілів, строки сплати щомісячних та авансових платежів, процедура отримання автомобіля учасниками системи. Крім того, позивачу ОСОБА_1 були надані для ознайомлення внутрішні правила надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах ТОВ «АВТО ПРОСТО». Таким чином, позивачу до підписання Договору довелась вичерпна інформація про послуги, що надаються відповідачем, про право та обов`язки сторін, зокрема про адміністрування фінансових активів. Також, відповідно до п.12.1.4 ст.12 Розділу II Договору, позивач мав 14 днів з моменту підписання Договору на додаткове детальне ознайомлення з його умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі АВТОФОНД, причому у разі відмови протягом вказаних 14 днів, такому учаснику повертаються всі сплачені ним кошти. За період дії Договору позивачем сплачено суму періодичних платежів в розмірі 38,4867%. Розмір Періодичного платежу, відповідно до Додатку №1 до Договору складає 1,6666%. З урахуванням положень п.12.1.1 ст.12 Договору поверненню підлягають періодичні платежі в розмірі 35,1533% (38,4866% - 1,6666% х 2) від поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати позивачем останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою. Остання повідомлена постачальником ціна автомобіля в місяці сплати позивачем останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою (листопад 2021 року) становила 244596,00 грн. Таким чином, до повернення підлягає сума коштів в розмірі 85983,73 гри. (244596,00 гри, х 35,1533%), яка була перерахована позивачу 17.08.2023 за реквізитами наданими у його зверненні, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, оскільки дії відповідача є законними та цілком відповідають умовам Договору відсутні підстави для стягнення з ТОВ «АВТО ПРОСТО» на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди (а.с.57-62).

Відповідь на відзив позивачем не подано.

В судовому засіданні представником відповідача надано аналогічні пояснення, що викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника відповідача, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.11.2019 між сторонами було укладеного договір №804228 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі (а.с.6-12).

Відповідно до ст.1 Розділу 1 Договору, предметом цього Договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АВТОФОНД.

Відповідно до ст.4 Розділу 1 Договору, учасник зобов`язався сплачувати щомісяця не пізніше 15-го числа кожного місяця періодичні платежі разом з щомісячною винагородою.

Після включення Договору в групу та надання порядкового номеру у групі, відповідно до умов Договору Позивач зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% Ціни автомобіля) та послуг (Щомісячна винагорода) шляхом сплати 120 (ста двадцяти) щомісячних періодичних платежів (оплата автомобіля) разом з щомісячною винагородою (оплата послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО») (Стаття 2 Розділ II Договору).

Відповідно до умов Договору Позивач зобов`язаний сплатити таку кількість Періодичних платежів, яка є достатньою для сплати повної ціни автомобіля, - тобто, всього 60 внесків (1.6666 % х 60 внесків = 100%). Загальна кількість періодичних платежів та щомісячної винагороди названа в Договорі як «Графік внесків».

Договором між АВТО ПРОСТО та Позивачем встановлено, що позивач зобов`язаний щомісячно сплачувати:

«Періодичний платіж» грошові кошти, що періодично (щомісяця) вносяться учасником групи на окремий поточний рахунок Товариства в банку для оплати поточної ціни Автомобіля та використовуються для формування Фонду групи відповідно до умов договору про адміністрування та внутрішніх правил. Розмір періодичних платежів встановлений в розмірі, визначеному у додатку № 1 до Договору та складає - 1.6666 % від ціни автомобіля;

«Щомісячна винагорода»: грошові кошти, які Учасник сплачує разом з кожним періодичним платежем, щомісячний розмір яких складає зазначений у Додатку №1 до Договору відсоток від Поточної ціни автомобіля - 0,415 % від ціни автомобіля + ПДВ.

Сплата внесків здійснюється не пізніше 15-го числа кожного місяця.

В період з 24.12.2019 по 11.10.2021 позивач сплатив відповідачу кошти у загальному розмірі 115156,33 грн.

Відповідно до п.12.1 ст.12 Розділу 1 Договору, учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати Договір за власним бажанням, про що має повідомити АВТО ПРОСТО у письмовій формі. У строк, встановлений чинним законодавством, АВТО ПРОСТО розглядає заяву учасника та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за Договором, з урахуванням положень, викладених в цій Статті.

Відповідно до копії заяви про розірвання Договору від 05.11.2021, позивач просив достроково розірвати зазначений Договір та повернути йому сплачені грошові кошти (а.с.15).

Виходячи з умов Договору, а також Додатку №1 до Договору (а.с.6-11, 64), суд погоджується з розрахунком наданим відповідачем та приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 115156,33 грн., що сплачені позивачем відповідачу, є не лише періодичними платежами, а містить і щомісячну винагороду, яка не підлягає поверненню відповідно до умов Договору, а тому поверненню підлягають грошові кошти, що є періодичними платежами і становлять 85983,73 грн.

Відповідачем було повернуто позивачу 85983,73 грн. (а.с.68).

Виходячи з вищезазначеного суд приходить до висновку, що вимога про стягнення грошових коштів в сумі 115156,33 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення заборгованості за договором, та, оскільки така вимога задоволенню не підлягає, то відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди, за відсутності належних та допустимих доказів завдання відповідної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, він підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 133, 141, 158, 263-268, 272, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про стягнення заборгованості за договором та моральної шкоди відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі тридцяти днів з дня складання повного рішення апеляційну скаргу безпосередньо в Дніпровський апеляційний суд.

Повне рішення складено 26.02.2024.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , 50000, місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» місце знаходження, 50000, м. Київ, Столичне шосе, 90, Код .

СУДДЯ: