КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4991/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 31 січня 2020 року (а.с.55-57, т. 1), просив встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2002 року по грудень 2012 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що сторони познайомилися на початку 2002 року та з травня 2002 року почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2003 року по грудень 2012 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказував, що в період з травня 2002 року по 01 грудня 2012 року сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, а з початку 2012 року відносини між ними погіршилися та в грудні 2012 року відповідачка залишила квартиру, в якій сторони проживали.

Позивач зазначив, що встановлення факту проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно йому для захисту майнових та особистих немайнових прав та інтересів, пов`язаних з придбанням за спільні кошти двох квартир шляхом інвестування в будівництво житла за договорами №В31/8-9/2-18 та №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року, які укладалися з ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Оскільки в інший спосіб захистити свої майнові права після припинення фактичних шлюбних стосунків неможливо, позивач був вимушений звернувся до суду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що факт спільного проживання сторін саме як сім`єю підтверджується матеріалами справи, зокрема, поясненнями самого позивача, наданими фотокартками, договорами інвестування та показами свідків. Однак, висновки суду в оскаржуваному рішенні викладені без посилання на докази, а лише дублюють позицію відповідача.

Апелянт вважає, що судом було проігноровано суперечливу поведінку відповідача, яка спочатку через свого представника стверджувала про відсутність факту спільного проживання сторін, а потім визнавала, що проводила час з позивачем та його друзями, а також певний час проживала з ним. Відтак, вона частково визнавала факт спільного проживання, проте до періоду спільного інвестування в квартири за договорами.

ОСОБА_1 вказує, що суд помилково не застосував положення частини 2 статті 126 ЦПК України та прийняв відзив відповідача та додані до нього докази поза межами встановленого в ухвалі про відкриття провадження строку, відповідач не заявляла клопотання про поновлення пропущеного строку й суд, відповідно, не вирішував таке клопотання. Більше того, поклав відзив відповідача в основу оскаржуваного рішення. Натомість, позивач заперечував проти приєднання вказаних доказів.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

25 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - Бєлкіна Л.М. , у якому останній вказує, що відповідачка ніколи не визнавала факту проживання з позивачем однією сім`єю, тобто з дотриманням критеріїв та умов, які визначають проживання однією сім`єю, а свої заперечення обґрунтовувала в заявах до суду.

Так, представник Бєлкін Л.М. зазначає, що покази позивача не можуть бути самостійним доказом у справі, оскільки він є зацікавленою особою, а свідчень під присягою в суді він не надавав.

Крім того, наголошує, що пояснення відповідачки щодо взаємовідносин з позивачем у період до початку 2004 року не мають юридичного значення для справи, оскільки до набрання чинності СК України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не існував. Відтак, й твердження позивача, що він проживав з ОСОБА_2 спільно у його батьків в період часу з травня 2002 року по січень 2003 року не має жодного значення для встановлення проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

Також представник відповідача вказує, що позовна заява не містить жодного доказу наявності обов`язкових умов для визнання осіб членами однієї сім`ї, зокрема, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та витрат, участь у створенні спільного майна, а приведено лише пояснення позивача щодо нібито спільного проживання.

Разом з тим, звертає увагу, що процесуальні порушення, допущені судом можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення лише в разі, якщо такі порушення призвели до неправильного вирішення справи.

Представник ОСОБА_2 - Бєлкін Л.М. просить залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Іванова-Штунлер Х.О. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідачки у справі ОСОБА_2 , адвокат Бєлкін Л.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому зазначив, що суд постановляючи оспорюване у справі рішення суду повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, надав їм відповідну правову оцінку та з урахуванням висновків, викладених у правових позиціях Верховного Суду дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виникнення між сторонами взаємні права та обов`язки не було. Наявність лише фото про проведення періодично спільного часу не свідчить про наявність ознак сім`ї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що звертаючись до суду ОСОБА_1 вказав, що з травня 2002 року по грудень 2012 року проживав однією сім`єю з відповідачкою, вів спільне господарство та побут без реєстрації шлюбу. Також суду зазначив, що у ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувався факт знайомства з позивачем та проведення дозвілля у означений в позові період часу.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що надані стороною позивача на підтвердження спільного проживання та перебування у фактичних шлюбних відносинах світлини (фото), на переконання суду, свідчать про знайомство сторін та про проведення разом часу, що в ході розгляду справи і не заперечувалося відповідачем, але не є у розумінні статей 76-80 ЦПК України належними, допустимим та достатніми доказами шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї.

Покази свідків сторін не прийняті судом як достатній доказ для встановлення факту їх проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості повідомленні сторонами та сформовані власним та особистим ставленням сторін один до одного.

Крім того, суд критично сприйняв посилання позивача щодо фінансової участі позивача в укладенні Договору №В31/8-9/2-18 та Договору №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження фінансової можливості для цього.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У справі, що переглядається, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем висунута з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна - а саме квартир, набутих за інвестиційним Договором №В31/8-9/2-18 та Договором №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року.

Із відомостей, що містяться в ЄДРСР вбачається, що в провадження Голосіївського районного суду міста Києва перебуває справа № 752/12318/17 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Погребняк Гліб Володимирович, Державне підприємство «Житлоінбуд» про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, та цивільна справа № 752/12319/17 позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум - Інвест», ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про витребування майна. У межах розгляду останньої справи позивач у вказаній справі - ОСОБА_1 звертався до суду із клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами у справі. Однак, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва його клопотання було залишено без задоволення.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки позивачу необхідне для набуття та реалізації ним своїх інтересів у вирішенні спорів у справах № 752/12318/17, №752/12319/17, які розглядаються Голосіївським районним судом міста Києва за позовами, поданими Кузьмінською Ю.М.

Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 644/6260/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 17 січня 2024 року у справі № 757/30128/20-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Встановлені частиною другою статті 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Водночас, факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Перевіряючи доводи позивача щодо їх відповідності нормам матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, щовідповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він повністю узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформованим у постанові від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц.

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази, а також заслухавши покази свідків, суд першої інстанції, дійшов достатньо обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог про встановлення факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений позивачем період з січня 2004 року по грудень 2012 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильності висновків суду в частині доведеності його вимог про спільне проживання його та відповідачки за період із січня 2004 року по грудень 2012 року та набуття у вказаний період майнових прав на дві квартири за договорами інвестування №В31/8-9/2-18 та №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року, то колегія суддів враховує наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на обставини, які зафіксована на фото, на яких зображені позивач та відповідачка під час спільного відпочинку та відвідування родичів ( а.с.17-27 т.1).

Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаним фото в аспекті вирішення вказаного спору зазначив, що на переконання суду, що дані фото свідчать про знайомство сторін та про проведення разом часу, що в ході розгляду справи і не заперечувалося відповідачем, але не є у розумінні статей 76-80 ЦПК України належними, допустимим та достатніми доказами шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї.

Надаючи оцінки показам свідків суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того , що вони не можуть бути достатніми доказами для встановлення факту їх проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки здебільшого джерелом таких свідчень є відомості, повідомленні сторонами та сформовані власним та особистим ставленням сторін один до одного.

Також суд, вирішуючи вказаний спір, врахував ті обставини, що посилання позивача, що спільність їх сімейного бюджету стверджується спільним фінансуванням будівництва квартир за Договором №В31/8-9/2-18 та Договором №В31/8-10/2-18 від 01 листопада 2004 року не підтверджено належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги повторюють обставини, які викладені у позовній заяві та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо не доведеності позивачем заявлених позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин надано не було (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Вказаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17.

У справі, що переглядається, установлено, що під час розгляду цієї справи судом першої інстанції відповідач заперечувала факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв