Справа № 344/6018/23
Провадження № 2/344/389/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Стефанюк Х.Я.,

за участі Позивача ОСОБА_1 , представника Позивача ОСОБА_2 , Відповідача ОСОБА_3 , представника Відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач»), в якому просила визнати недійсним Договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01 жовтня 2018 року, що укладений між ОСОБА_1 (орендар) та ОСОБА_3 (орендодавець).

Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений 01 жовтня 2018 року між нею, як орендарем, та ОСОБА_3 , як орендодавцем, договір оренди нежитлового приміщення №1, у відповідності до умов якого, Відповідач, так би мовити, передав в оренду Позивачці нежитлове приміщення площею 15 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 12 місяців, є фіктивним.

Як зазначено у позовній заяві, укладений між сторонами договір оренди не відповідає вимогам законодавства, укладався без мети реального настання правових наслідків для сторін, які виникають з орендних правовідносин, та був спрямований на мінімізацію сплати податків. На підтвердження чого зазначила, що до моменту укладення договору оренди та її реєстрації, як фізичної особи підприємця, Позивачка перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці НОМЕР_1 .

В подальшому, після її реєстрації як фізичною особою-підприємцем, Позивачку 01.10.2018 року було звільнено із займаної посади, та тією ж датою укладено оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення. Проте після звільнення Позивачка продовжила працювати продавцем-консультантом у Відповідача, що свідчить про те, що укладений договір оренди був фіктивним.

Інша особа ( ОСОБА_5 ) за вказівкою Відповідача вела бухгалтерію, мала доступ до електронного цифрового підпису ОСОБА_1 , подавала звітність у органи Державної податкової служби та володіє інформацією про реальність чи фіктивність операцій з укладанням договорів оренди між ОСОБА_3 та зазначеними особами.

Також про факт фіктивності правочину, на думку сторони Позивача, свідчить та обставина, що передане майно індивідуально не визначене, відсутня його конфігурація; в порушення п. 9.4. договору не додано документів, а саме (технічного плану приміщення, Витягу з реєстру речових прав, які б давали можливість ідентифікувати нібито орендоване приміщення, оскільки Позивачка орендувала приміщення площею 15 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , в той час в реєстрі речових прав на нерухоме майно за вказаною адресою знаходиться об`єкт нерухомості площею 66 кв.м.

Також у позовній заяві Позивач звертала увагу на те, що про факт фіктивності договору оренди № 1 свідчить також та обставина, що ОСОБА_3 не пред`являв ОСОБА_1 жодних претензій по оплаті орендних платежів за весь період дії договору (2 роки).

Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_3 , на адресу суду подано відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Заперечуючи проти позову Відповідача у відзиві покликається на те, що укладений 01 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 , як орендарем, та ним, ОСОБА_3 , як орендодавцем, договір оренди нежитлового приміщення №1, є дійсним та відповідає вимогам закону, спрямований на настання відповідних наслідків. Під час дії даного договору оренди між сторонами не існувало трудових відносин, а тому посилання Позивача на те, що після укладення договору оренди вона продовжувала працювати продавцем-консультантом у ФОП ОСОБА_3 є, на думку Відповідача, необґрунтованими та безпідставними.

Так, як зазначено Відповідачем, перед укладенням договору найму між Позивачкою та ним було свідомо припинено трудовий договір, Позивачка зареєструвалась як фізична особа-підприємець, отримала в оренду місце для торгівлі, здійснювала торгівлю товарами від власного імені, окремо звітувала про отримані доходи та сплачувала податки та обов`язкові платежі.

Також у відзиві на позов Відповідач просить врахувати преюдиційність обставин, які встановлені судами у справі №344/18583/21, яка розглядалася попередньо, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди удаваним. Всім аналогічним, як і в даній справі, як зазначив Відповідач, доводам ОСОБА_1 судами було надано відповідну оцінку.

В судовому засіданні Відповідач та його представник проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні з викладених у відзиві на позов під травня став.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини перша, п`ята статті 762 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Поняття фіктивного правочину визначено статтею 234 ЦК України.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як зазначено Верховним Судом у Постанові від 31 березня 2021 року (справа №201/2832/19):

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

У Постанові від 31 березня 2021 року (справа №201/2832/19) Верховний Суд звернув увагу, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Звертаючись до суду з даним позовом, Позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір оренди №1 від 01 жовтня 2018 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах з 29 березня 2018 року по 01 жовтня 2018 року, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_6 24 вересня 2018 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах.

25 серпня 2021 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

01 жовтня 2018 року між Позивачкою та Відповідачем укладено договір оренди №1 нежитлового приміщення (надалі також «Договір оренди», «оскаржуваний договір оренди»).

Згідно 1.1 Договору оренди орендодавець зобов`язується передати орендарю в строкове користування, а орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в п.1.3 договору та зобов`язується сплачувати орендну плату.

Пунктом 1.3 Договору оренди передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення: АДРЕСА_1 , площа: 15 кв.м.

Згідно акту приймання-передачі нежитлового приміщення орендодавець передав, а орендар прийняла у тимчасове користування нежитлове приміщення загальною площею 15 кв.м.

Так, Суд зауважує, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка стверджує про фіктивність (на позивача).

Як звернув увагу Верховний Суд у Постанові від 31 березня 2021 року (справа №201/2832/19), для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

В ході розгляду справи Позивачкою не надано доказів того, що договір оренди №1 нежитлового приміщення є фіктивним, не доведено, що при укладанні договору оренди воля обох сторін не була спрямована на настання відповідних наслідків за договором. Доводи сторони Позивача про те, що після укладення оскаржуваного договору між сторонами продовжували існувати трудові відносини є недоведеними, оскільки належних засобів доказування на підтвердження цієї обставини стороною Позивача Суду не надано.

Суд також зауважує, що статтею 218 ЦК України встановлено, що саме в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В даній цивільній справі саме ОСОБА_1 заперечувала факт перебування в орендних правовідносинах із Відповідачем, а тому була зобов`язана із застосуванням засобів доказування, зазначених у вказаній статті, довести, що між сторонами були інші (зокрема, трудові) відносини, між тим таких письмових доказів суду не надано.

Доводи Позивача про те, що факт фіктивності договору оренди свідчить те, що в договорі не визначено, яке саме майно передається в оренду, та те, що Відповідач не пред`являв жодних претензій до Позивачки по оплаті орендних платежів за весь період дії договору, а також, що Позивачка не сплачувала щомісячно платежі за оренду (а Відповідач, в свою чергу, не вимагав їх сплати), Суд відхиляє, оскільки ці обставини вказують на поведінку сторін під час дії договору оренди, та не є підставою для висновку, що волевиявлення сторін під час укладання договору оренди нежитлового приміщення не були спрямовані на настання правових наслідків.

Суд повторно наголошує, що як зазначено у постанові від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19 Верховним Судом, що позивач, який звертається до суду із заявою про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивачем не доведено, і матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність у сторін оскаржуваного договору волевиявлення на його укладення і створення відповідних правових наслідків.

У зв`язку з цим вимоги позову не підлягають задоволенню.

Суд також зауважує, що попередньо у провадженні суду перебувала інша цивільна справа №344/18583/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди удаваним.

Предметом розгляду в даній цивільній справі були аналогічні обставини, однак правовою підставою недійсності оскаржуваного правочину ОСОБА_1 було визначено статтю 235 ЦК України (удаваність правочину).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від від 29 вересня 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди удаваним відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у справі №344/18583/21 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства, Суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог за позовом по суті, Судом заява Відовідача про застосування позовної давності не розглядається, оскільки згідно вимог закону та практики Верховного Суду позовна давність застосовується до обгрунтованих позовних вимог.

Щодо заяви представника Відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні 03 січня 2024 року представником Відповідача подано документи на підтвердження факту надання та розміру правничої допомоги, загальний розмір якої складає 6000,00 грн. Вказаний розмір правничої допомоги сторона Відповідача просить стягнути з Позивача.

Представник Позивача проти стягнення витрат на правничу допомогу заперечив, посилаючись на неналежність підтверджуючих документів.

Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, представник Відповідача адвокат Розганюк Тетяна Євгенівна є адвокатом (свідоцтво №611 від 24.05.2007 року, видане Івано-Франківською обласною КДКА на підставі рішення №31 від 18.05.2007 р.)

В матеріалах справи також містяться належні документи на підтвердження повноважень Розганюк Тетяни Євгенівни на представництво інтересів ОСОБА_3 .

За результатами розгляду даної цивільної справи адвокатом Розганюк Т.Є. заявлено до стягнення витрати на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Згідно підписаного між ОСОБА_3 та адвокатом Розганюк Т.Є. Договору про надання правничої допомоги від 21.04.2023 року (п.3.1) передбачено розмір винагороди адвоката у 6 000,00 грн.

16.10.2023 року ОСОБА_3 адвокатом видано довідку про те, що адвокатом отримано винагороду (гонорар) в розмірі 6000,00 грн. за надання правничої допомоги у справі №344/6018/23.

У Постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі №160/19098/21 (адміністративне провадження № К/990/30188/22) Верховним Судом зазначено наступне:

«суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір».

Таким чином, на думку Суду, співмірним розміром правничої допомоги, з урахуванням складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, враховуючи факт відмови в задоволенні позовних вимог, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, Суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат Відповідача ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу до 5 000 грн.

За таких обставин, враховуючи визначені у ч.4-6 ст. 137 ЦПК України критерії, факт відмови в задоволенні позову, суд вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 204, 215, 234 ЦК України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273,354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

У Х В А Л И В :

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 прр визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним відмовити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.02.2024 року.

Суддя Домбровська Г.В.