ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/9542/22

провадження № 61-6953св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_1 ,

боржник - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року у складі судді Галагана В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року в складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дніпровський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)).

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 посилалась на те, що Київський апеляційний суд видав виконавчий лист у справі № 755/1982/18-ц від 11 жовтня 2019 року про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)від 25 липня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Про відкриття виконавчого провадження боржник дізналась, отримавши 06 серпня 2022 року рекомендований лист. При цьому, ОСОБА_2 не було роз`яснено її права та обов`язки у виконавчому провадженні.

ОСОБА_2 07 серпня 2022 року направила на електронну адресу Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)скаргу на постанову про відкриття виконавчого провадження.

08 серпня 2022 року їй зателефонувала державний виконавець та повідомила, що о 15:30 год. відбудеться перевірка виконання рішення суду про вселення ОСОБА_1 , на що боржником повідомлено про її перебування в цей час на роботі, про відсутність перешкод стягувачу у доступі до квартири та про сплату судових витрат.

Однак перевірка державним виконавцем проведена за відсутності ОСОБА_2 , державним виконавцем 08 серпня 2022 року складено акт про невиконання рішення суду, зазначено, що двері квартири ніхто не відчинив.

09 серпня 2022 року ОСОБА_2 особисто прийшла до виконавчої служби, ознайомилась з виконавчим провадженням, повторно розповіла обставини справи, показала фотознімки занедбаної квартири, перед виселенням ОСОБА_1 у 2017 році. Крім того, при ознайомленні з виконавчим провадженням заявник побачила постанову державного виконавця від 25 липня 2022 року про стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення суду немайнового характеру в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-фізичної особи, тобто 13 000 грн на користь виконавчої служби.

На виконання рішення про стягнення з неї виконавчого збору також відкрито виконавче провадження, постанову про відкриття виконавчого провадження заявник отримала рекомендованим листом 26 серпня 2022 року.

Постанова про закриття виконавчого провадження щодо вселення заявнику не була надіслана.

22 серпня 2022 року боржник подала на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)заяву про проведення службового розслідування щодо корупції та хабарництва виконавця, однак відповіді не отримала.

22 вересня 2022 року ОСОБА_2 отримала дві постанови про стягнення виконавчого збору. Вищенаведені дії державних виконавців Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)вона вважала такими, що суперечать нормам діючого законодавства.

ОСОБА_2 просила визнати дії державного виконавця з примусового виконання рішення передчасними, необґрунтованими і протиправними, встановити незаконність рішення щодо винесення постанов, дій державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в межах встановлених законом строків та на підставі заяви стягувача виконав обов`язки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Київського апеляційного суду № 755/1982/18 від 11 жовтня 2019 року про вселення ОСОБА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження своєчасно надіслав рекомендованою поштовою кореспонденцією на адресу боржника, що підтверджено останньою у досліджуваній скарзі. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 25 липня 2022 року містить перелік прав та обов`язків боржника за виконавчим провадженням. Крім того, державний виконавець провів низку виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» під час виконання рішення суду про вселення стягувача, та зазначені заявником виконавчі дії є такими, що передбачені законом, є обов`язковими до виконання державним виконавцем та учасниками виконавчого провадження. Доказів вчинення державним виконавцем дій, не передбачених нормами Закону України «Про виконавче провадження», боржник не надала.

ОСОБА_2 , згідно з досліджуваною скаргою, не погоджується з правомірністю прийнятих державними виконавцями постанов про стягнення витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, однак згідно з прохальною частиною скарги остання не містить вимоги заявника про визнання незаконними таких постанов державних виконавців та про їх скасування.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року в частині оскарження дій державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження скасовано та провадження в цій частині закрито.

Роз`яснено ОСОБА_2 , що розгляд справи у вказаній частині віднесено до юрисдикції адміністративних судів і протягом 10 днів з дня отримання цієї постанови вона може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в межах встановлених законом строків та на підставі заяви стягувача вчинено дії в межах компетенції державного виконавця, встановленої Законом України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Київського апеляційного суду № 755/1982/18 від 11 жовтня 2019 року про вселення ОСОБА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження своєчасно надіслано рекомендованою поштовою кореспонденцією на адресу боржника ОСОБА_2 , проведено низку виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» на виконання рішення суду про вселення стягувача, доказів вчинення державним виконавцем дій, не передбачених нормами Закону України «Про виконавче провадження», заявником не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції, вирішуючи питання обґрунтованості вимог скарги, не врахував, що справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

10 травня 2023 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 30 травня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року.

22 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що боржник не заперечувала проти проживання стягувача, не чинила опір щодо вселення. Державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених дій, а також не робила жодним чином нічого у примусовому порядку. Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові, а тому така постанова підлягає скасуванню.

Божник вважає, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про дії державних виконавців, про день і час цих дій.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 11 жовтня 2019 року Київським апеляційним судом видано виконавчий лист № 755/1982/18 про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 25 липня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду за виконавчим листом № 755/1982/18 від 11 січня 2019 року. Боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_2 . Змістом постанови боржнику роз`яснено права та обов`язки під час примусового виконання судового рішення.

Постанову державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 25 липня 2022 року на адресу боржника ОСОБА_2 надіслано рекомендованою поштовою кореспонденцією, що не заперечується заявником.

ОСОБА_2 08 серпня 2022 року подала на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву, відповідно до якої вона просить скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, всі витрати по виконавчому провадженню покласти на ОСОБА_1

08 серпня 2022 року головний державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Страмко І. М. при примусовому виконанні виконавчого документу № 755/1982/18 від 11 жовтня 2019 року, виданого Київським апеляційним судом, про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , за участю понятих склав акт про те, що виходом державного виконавця за вказаною адресою здійснено перевірку виконання рішення суду боржником. В ході перевірки встановлено, що рішення суду боржником не виконане, двері квартири ніхто не відчинив.

08 серпня 2022 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) залучено працівників Дніпровського РУ НПУ в м. Києві для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державного виконавця та залучених осіб при проведенні виконавчих дій, які будуть проводитись 22 серпня 2022 року о 10:00 год. в квартирі АДРЕСА_1 .

Державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) 08 серпня 2022 року надіслав на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу виконавця бути присутніми під час проведення виконавчих дій з примусового вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , що призначені на 22 серпня 2022 року о 10:00 год.

ОСОБА_2 09 серпня 2022 року подала на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву, у якій вказувала про вільний доступ до квартири стягувача ОСОБА_1 , про добровільне виконання нею рішення суду. Заявник також просила розглянути подані нею заяви від 08 серпня 2022 року, 09 серпня 2022 року, 12 вересня 2019 року.

11 серпня 2022 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 755/1982/18 від 05 серпня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1 770,46 грн.

ОСОБА_2 11 серпня 2022 року подала на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про добровільне виконання рішення суду. Також просила всі витрати по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 покласти на ОСОБА_1

Державний виконавець Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) 22 серпня 2022 року склав акт про те, що боржник ОСОБА_2 перешкод при вселенні не чинила, доступ до квартири АДРЕСА_1 надано, рішення виконано в повному обсязі.

Боржник 22 серпня 2022 року подала на ім`я начальника Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про проведення службового розслідування щодо корупції та хабарництва виконавця.

23 серпня 2022 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору згідно з постановою державного виконавця № НОМЕР_1 від 23 серпня 2022 року.

Також 23 серпня 2022 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_2 витрат виконавчого провадження згідно з постановою державного виконавця № НОМЕР_1 від 23 серпня 2022 року.

Крім того, встановлено, що 05 вересня 2019 року здійснено переказ грошових коштів на ім`я ОСОБА_1 у розмірі 1 770,46 грн, що підтверджено квитанцією від 05 вересня 2019 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституція України визначає, що кожен має право на житло, а держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47).

При порушенні будь-яких конституційних прав чи власних інтересів, особа має право звертаться до суду, інших державних правозахисних органів, розраховуючи на те, що держава захистить їх від неправомірних дій і допоможе поновити порушені права та законні інтереси.

У випадку порушення житлових прав будь-яка особа має право вимагати у судовому порядку поновлення цих прав зокрема шляхом вселення особи до житла, що належить їй на праві володіння чи користування.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання, зокрема, судових рішень, є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядок виконання рішення про вселення стягувача врегульований статтею 67 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, частинами першою та другою цієї статті визначено, що державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Згідно з частинами третьою-шостою цієї норми закону державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Судами встановлено, що відповідно до виконавчого листа № 755/1982/18 від 11 жовтня 2019 року, виданого Київським апеляційним судом, про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , належним добровільним виконанням рішення суду вважалось би надання боржником безперешкодного доступу в квартиру, зокрема шляхом передачі стягувачу дублікату ключів від вхідних дверей. Доказів того, що ОСОБА_3 вчинила дії щодо добровільного виконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що державний виконавець Дніпровського ВДВС ЦМУЮ МЮ (м. Київ) в межах встановлених законом строків та на підставі заяви стягувача вчинив дії в межах компетенції, встановленої Законом України «Про виконавче провадження», відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Київського апеляційного суду № 755/1982/18 від 11 жовтня 2019 року про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження своєчасно надіслав рекомендованою поштовою кореспонденцією на адресу ОСОБА_2 , провів виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» на виконання рішення суду про вселення стягувача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги в цій частині. При цьому, доказів вчинення державним виконавцем дій, що порушують права та свободи ОСОБА_2 , останньою не надано.

Щодо незгоди ОСОБА_2 із постановами державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження.

За пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і накладенням штрафу.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, стягнення штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 1915/1868/2012, від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 344/21436/18, від 23 червня 2020 року у справі № 705/1804/13-ц.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені висновки, дійшов правильного висновку про закриття провадження за скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження постанов державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки вказані вимоги мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновку, викладеного у постанові від 11 березня 2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18 згідно з яким, стягнення з боржника виконавчого збору обумовлюється вчиненням державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду та фактичним стягненням суми боргу; виконавчий збір не стягується після спливу строку на добровільне виконання рішення суду, якщо державний виконавець не вчиняв виконавчі дії, а боржник пізніше добровільно виконав рішення суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки апеляційним судом провадження за скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження постанов державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження закрито, у зв`язку з тим, що вказані вимоги мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Оскаржувані судові рішення прийняті на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанови апеляційного суду, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2023 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська