Справа № 307/3682/22
Провадження № 2/307/752/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Бряник М.М.,

секретар судового засідання - Немеш Д.І.,

за участю представника позивача - Шкромида В.М.

представника відповідачки, адвоката - Марич І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів у режимі відеоконференцзв`язку у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

АТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє представник - Балагурак Вероніка Василівна, звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20.07.2006 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKLMGA00000038.

Згідно вказаного договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 41826,12 доларів США на термін до 20.07.2010 р., а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Свої зобов`язання за кредитним договором № MKLMGA00000038 від 20.07.2006 р. позивач виконав повністю і належним чином та надав кредит у визначеній в договорі сумі. Однак всупереч вимогам кредитного договору ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості.

В зв`язку з цим, позивач АТ КБ «Приватбанк» 30.06.2015 року, звернувся до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Тячівського районного суду від 20.07.2016 року, позов АТ КБ «Приватбанк» було задоволено та ухвалено рішення стягнути з відповідача ОСОБА_1 кредитну заборгованість.

Позивач зазначає, що ухвалення Тячівським районним судом Закарпатської області рішення, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з наведеного, оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2016 року, тобто за період з 20.07.2006 року по 18.01.2012 року, то за період після винесення рішення Тячівського районного суду від 20.07.2016 року, з 10.12.2017 по 17.10.2020 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі - 3164,49 долларів США, що становить 3 % річних від простроченої суми.

Оскільки відповідачка, взяті на себе зобов`язання не виконала, представник позивача просить стягнути з неї на користь АТ КБ «Приватбанк», вказану суму 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та судові витрати.

Заочним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із заочним розглядом справи представник позивачки, адвокат Марич І.Ю. подав 22.02.2023 року до суду заяву про перегляд заочного рішення суду, яку ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2023 року року прийнято до розгляду.

Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви, заперечує щодо позовних вимог з тих підстав, що судом у справі, у якій ухвалено заочне рішення, встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» звертався до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 20.07.2016 року у цивільній справі №307/2331/15-ц, що набрало законної сили 26.08.2016 року, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 644000 (шістсот сорок чотири тисячі) гривень 28 копійок та 3654 гривні сплаченого судового збору, тобто було частково задоволено позов, проте не вказано, що у цьому рішенні зазначено, що в частині позовних вимог банку про стягнення з відповідачки ще понад 6 млн. грн. боргу судом відмовлено через прострочення стягувача, що також є фактичною обставиною, встановленою рішенням суду. Вказує, що з цих підстав, відповідно до положень ч. 4 ст. 613 ЦК України, боржник не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Також вказує, що у рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2016 року констатовано, що рішення суду від 3.04.2013 року уповноваженим органом ДВС виконано частково, тобто в частині виселення відповідачки з переданого в іпотеку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Також суд ствердив, що відповідно до ст. 613 ЦК України , кердитор вважється таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором. Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, вказує що за умов доведення боржником невиконання грошового зобов`язання, він звільняється від відповідальності. Вказує, що у наведеному рішенні суду від 20.07.2016 року, суд встановив факт прострочення кредитора АТ КБ «Приватбанк» внаслідок недотримання порядку виконання судового рішення про надання саме ПАТ КБ «Приватбанк» дозволу звернути стягнення на будинок загальною площею 206 кв.м., житловою площею 142,7 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 в рахунок боргу шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, тобто визначений судовим рішенням.

Також вказує, що надалі, за рішенням суду від 20.07.2016 року у цивільній справі №307/2331/15- ц банку 12.09.2016 року було видано виконавчий лист, а 15 квітня 2019 року за заявою Банку у цій справі ухвалено рішення про видачу дублікату виконавчого листа на підставі цього рішення, а разом з тим відмовлено у поновленні строку на пред`явлення виконавчого листа, позаяк такий строк до кінця 3-х річного строку ще не сплив.

Однак Банк не отримав цього дублікату і не пред`являв і його до виконання в органи державної виконавчої служби чи до приватного виконавця взагалі, тобто внаслідок пропуску строку пред`явлення до примусового виконання судового рішення банк фактично відмовився від примусового виконання цього рішення та отримання за ним суми боргу.

Звертає увагу суду, що позивач у 2021 році вдався також до позасудового стягнення суми боргу шляхом пред`явлення нотаріального напису про стягнення суми боргу, проте цей нотаріальний напис рішенням Тячівського районного суду від 19.04.2022 року було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Інших звернень до ДВС чи приватного виконавця банк не мав і не подавав виконавчий лист за рішенням суду від 20.07.2016 року у цивільній справі №307/2331/15-ц до виконання, а тому прострочив його виконання без поважних на те причин і не поновив строк на продовження його виконання, також не визнаючи проведений позивачем розрахунок суми процентів річних за прострочення, просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 квітня 2023 року скасовано заочне рішення суду від 03.02.2023 року та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити. При цьому пояснив, що йому невідомо про стан виконання рішеня Тячівського районного суду ухвалених 20.07.2016 та 3.04.2013 у справах щодо кредитного договору укладеного ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 .

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідачки, адвокат Марич І.Ю. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №MКLMGА00000038 від 20.07.2007 року відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 40000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном погашення кредиту до 20.07.2010 року. (а.с. 15-16).

Судом також встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» звертався до Тячівського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Згідно рішення Тячівського районного суду ухваленого 20.07.2016 року у цивільній справі №307/2331/15-ц, що набрало законної сили 26.08.2016 року, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 644000 (шістсот сорок чотири тисячі) гривень 28 копійок та 3654 гривні сплаченого судового збору.

Рішенням суду від 20.07.2016 року також було встановлено, що 20.07.2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKLWGA00000038, на підставі якого відповідачка отримала кредит у розмірі 40000 доларів США зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 20.07.2010 року. Однак взяті на себе зобовязання відповідачка не виконала, кредит не погасила, проценти за користування ним не сплатила та допустила заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість відповідачки складала 113553.27 доларів, що за курсом НБУ еквівалентно 906155.09 грн. (1 долар США = 7.98 грв.), яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 36942.1 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 41877.91 доларів США та заборгованості з комісії у сумі 1920 доларів США.

Вказаним рішенням суду також було встановлено, що окрім заборгованості за кредитом у сумі 36942.1 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 41877.91 доларів США та заборгованості з комісії у сумі 1920 доларів США, відповідачці нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором у сумі 32813.26 доларів США та суд вважав, що дана сума стягненню не підлягає, оскільки відповідно до п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню у розмірі 0.00 % від суми простроченого платежу. Отже, загальна заборгованість ОСОБА_1 перед банком, як встановлено судом становить (36942.1 + 41877.91 + 1920 =) 80740.01 доларів США, що еквівалентно 644305.28 гривень.

Постановленою в судовому засіданні за участі представника відповідача, ухвалою суду було витребувано та досліджено журнал обліку виконавчих документів виданих судом за період 2015-2017, з якого вбачається, що під порядковим номером «2» міститься запис про видачу представнику позивача Телецькому 12.09.2016 виконавчого листа у справі №307/2331/15-ц провадження № 2/307/79/16 про стягненння з ОСОБА_1 сум 644000,28 та 3654грн. (а.с. 129).

Також з наявною в системі документообігу суду Д-3 даними, містяться два виконавчі листи, які видані Тячівським районним судом Закарпатської області 8.06.2016 про стягнення з відповідачки 644000,28 грн. заборгованості за кредитом та 3654 грн. судового збору та 3.03.2020 дублікату цього виконавчого листа виданого на підставі ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.04.2019 у справі про видачу дублікату виконавчого документу (а.с.130, 131).

Як вбачається зі змісту ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.04.2019 року у справі №307/2331/15-ц провадження №6/307/54/19, судом частково задоволено заяву ПАТ КБ «Приватбанк» та видано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2016 року дублікат виконавчого листа у цивільній справі №307/2331/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 644000,28 грн. та 3654,00 грн. судового збору та відмовлено у частині вимог про поновлення строку звернення виконавчого документа до виконання. (а.с.10-11 справа 2-п/307/1/23).

Згідно листа начальника Тячівського відділу державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області, вбачається, що виконавчий лист Тячівського районного суду №307/2331/15-ц виданий 20.07.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості у розмірі 644000,28 грн. та 3654 грн. судового збору згідно бази даних АСВП, АСВП «Архів», АСВП «Спецрозділ» на виконання у відділі не реєструвався (а.с.127).

Разом з цим відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У даній справі, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №MКLMGА00000038 від 20.07.2007 року не є натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Тячівського районного суду від 20 липня 2016 року у справі № 307/2331/15-ц стягнено з Карпової на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №MКLMGА00000038 від 20.07.2007 року у розмірі 644000,28 грн, що еквівалентно 36942,10 дол. США згідно рішення суду від 3.04.2013 та 20.07.2016, тобто вимога ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку, що відповідає позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 провадження № 61-14506св20 та від 23.11.2022 справа №285/3536/20 провадження №61-261св22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Тому суд відхиляє доводи представника відповідачки ОСОБА_1 , адвоката Марич І.Ю. викладені у заяві від 5.09.2023 про те, що правило про можливість стягнення сум за ст. 625 ЦК України у межах 3-річної позовної давності до моменту предявлення позову не застосовується, якщо суми 3% річних та інфляційні нараховані у натуральному зобов`язанні (на задавнену вимогу) так як ПАТ КБ "Приватбанк" пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа у справі №307/2331/15-ц провадження 2/307/79/16 до виконання, оскільки вказана обставина не має правового значення.

Разом з цим, судом встановлено, що ухвалюючи 20.07.2016 рішення з приводу наведеного кредитного договору, судом було враховано обставини встановлені рішенням Тячівського районного суду від 3.04.2013 року, яке набрало законної сили, та згідно якого, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKLWGA00000038 від 20.07.2006 року в сумі шістсот сорок чотири тисячі триста п`ять гривень 28 коп. надано Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» дозвіл звернути стягнення на будинок загальною площею 206 кв.м., жилою площею 142.7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і початкова ціна якого складає двісті сорок дев`ять тисяч сто гривень, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Також цим рішенням ухвалено виселити ОСОБА_1 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд констатував, що рішення суду від 03.04.2013 року уповноваженим органом ДВС виконано частково, тобто в частині виселення відповідачки з переданого в іпотеку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 .

Також у рішенні суд костатував той факт, що дані про звернення до виконання і виконання решти рішення Тячівського районного суду від 3 квітня 2013 року відсутні і, оскільки виконання рішення в цій частині здійснюється не через органи державної виконавчої служби, а особисто позивачем, то судом надавалися неодноразові письмові запити позивачу з проханням надати письмову інформацію про звернення до виконання і виконання решти рішення Тячівського районного суду від 3 квітня 2013 року та відповідно оголошувалися перерви у розгляді справи для цієї мети. Проте відповіді на зазначені запити суду від 3 лютого 2016 року, 14 березня 2016 року, 5 квітня 2016 року, 9 червня 2016 року позивачем надані не були та представник позивача не скористався правом на безпосередню участь при розгляді справи, що суд вважав відповідною позицією представника відповідача з дотриманням принципу диспозитивності.

Відповідно до ст. 613 ЦК України, суд ствердив, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Застосовуючи положення ст. 613 ЦК України суд дійшов висновку, що сам факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку та ухилення від вчинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, а тому відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки 104511,51 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом, 1920 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 174579,59 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Задовольняючи позов в частині стягнення основної суми боргу за кредитним договором у розмірі 644305,28 грн., суд констатував, що така встановлена в рішенні Тячівського районного суду від 3.04.2013 року і еквівалентана 36942,1 дол. США.

Вказані рішення Тячівського районного суду від 3.04.2013 та 20.07.2016 року набрали законної сили та мають преюдиційне значення для суду під час вирішення наведеного спору між сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Як встановлено в судовому засіданні вказану сума боргу згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем та зазначеного в графі - "залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) станом на 12.08.2022 року залишається незмінною, що свідчить про те, що позиція позивача полягає в тому, що відповідачка не виконала умови договору та рішення Тячівського районного суду ухваленого 20.07.2016 року в частині стягнення вказаної суми. (а.с. 8-9).

При цьому з матеріалів справи не вбачається та позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не додано жодних доказів, які б підтверджували факт звернення до примусового виконання і виконання решти рішення Тячівського районного суду від 3 квітня 2013 року, оскільки виконання рішення в цій частині здійснюється не через органи державної виконавчої служби, а особисто позивачем. Та безпосередньо в судовому засіданні представником позивача таких відомостей також не надано, а тому у суду відсутня інформація про задоволення вимог кредитора за рахунок звернення стягненння та продажу майна на підставі рішення Тячівського районного суду, ухваленого 3.04.2013.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи суть взаємопов`язаних кредитних і заставних зобов`язань, суд приходить аналогічному викладеному у рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2016 висновку та вважає, що сам факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку. Ухилення від вчинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, а тому у задоволенні позов про стягнення 3 % річних, слід відмовити.

Враховуючи, що обставини встановлені в рішеннях Тячівського районного суду від 3.04.2013 та 20.072016 року мають преюдиційне значення під час вирішення вказаного спору, протилежний висновок суперечив би принципу правової визначеності та стабільності судових рішень.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у вигляді трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання, за кредитним довоговором №MKLMGA00000038 від 20.07.2006 за період з 10.12.2017 по 17.10.2020 у розмірі 3164,49 долларів США, що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ станом на 17.10.2020 становить 89650,00 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят гривень), відмовити.

Понесені позивачем судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2481 грн. 00 коп., покласти на позивача - АТ КБ "ПриватБанк".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в тридцятиденний строк з дня його проголошення (складання).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», адреса місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення - 16 лютого 2024 року.

Головуючий М.М. Бряник