Номер провадження 2/754/574/24
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке виникло з рішення суду, -

В С Т А Н О В И В:

Позиції учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Грушку В.І. звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 09.07.2010 на вул. Новокостянтинівській у м. Києві з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода, що підтверджується постановою Подільського районного суду м.Києва від 11.08.2010. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, належний позивачу автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а позивач майнової та моральної шкоди. Оскільки відповідач добровільно не відшкодував шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу, позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва із позовом про відшкодування шкоди. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 20.06.201 по справі № 2-1659/11 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 7 226,74 грн. Станом на даний час рішення Подільського районного суду м.Києва не виконане, при цьому виконавчий лист неодноразово був пред`явлений до виконання, та зараз перебуває на виконанні в Деснянському відділі державної виконавчої служби у м.києві ЦМУ МЮ (м.Київ), виконавче провадження № НОМЕР_3. Жодних стягнень з відповідача в рамках вказаного виконавчого провадження не було. Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час не виконував грошове зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного рішення, тим самим він порушив вказане грошове зобов`язання, тому у нього (позивача) виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з відповідача компенсацію за прострочення виконання грошового зобов`язання - плати боргу за рішенням суду в розмірі 23 792,96 грн., а саме: 3 % річних в сумі 2 628,33 грн. та інфляційні втрати в сумі 21 164,63 грн. та понесені судові витрати.

Скориставшись правом подачі відзиву, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фогель В.В. подав відзив, в якому просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач пропустив загальний трьохрічний строк позовної давності, жодних заяв про його поновлення позивачем не подано, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, сторона відповідача вважає, що дана позовна заява підписана не належним представником, оскільки повноваження адвоката, як представника підтвержуються довіреністю або ордером, однак представник позивача ОСОБА_3 не зареєстрований у відповідності до вимог чинного законодавства, як адвокат. Докази, які надані позивачем, у сукупності не є достатніми, та не дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які не входять до предмета доказування.

04.12.2023 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазаначає, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних сааме за не виконання рішення суду. Предметом цього позову є стягнення інфляційних втрат, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення Подільського районного суду м. Києва. Щодо твердження відповідача щодо відсутності повноважень у представника, зазначає, що до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі рішення Ради адвокатів м.Києва, а тому твердження відповідача про відсутність у представника позивача повноважень адвоката не відповідає дійсності. Щодо клопотання про застосування позовної давності, представник позивача зазначає, що 30.03.2020 був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою заробігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст.ст. 257,258,362, 559,681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набрав чинності 02.04.2020, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, починаючи з 02 квітня 2017 року по день подачі позову. Враховуючи вказане, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги.

Процесуальні дії та рішення суду.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 17 серпня 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 15 січня 2024 року постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та у відповіді на відзив.

В судове засідання представник відповідача повторно не з`явився. У відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечував.

Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Як встановлено судом, рішенням Подільського районного суду м.Києва від 20 червня 2011 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, що складається з втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля в сумі 5 775,39 грн. та франшизи - 510 грн., в загальній сумі 6 285,39 грн., моральної шкоди -750 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 71.35 грн і коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн., всього - 7 226,74 грн.

Рішення суду набрало законної сили 04 липня 2011 року.

25 липня 2011 року на виконання рігення було видано виконавчий лист.

Станом на даний час рішення Подільського районного суду м.Києва не виконане, при цьому виконавчий лист неодноразово був пред`явлений до виконання та зараз перебуває на виконанні в Деснянському відділі державної виконавчої служби у м.києві ЦМУ МЮ (м.Київ), виконавче провадження № НОМЕР_3.

Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Щодо позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

При цьому, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою заробігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст.ст. 257,258,362, 559,681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на тереторії України карантину.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке виникло з рішення суду починаючи з 02 квітня 2017 року по 17 серпня 2023 року (дата подачі позову).

Крім того, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р).

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань.

Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом ОСОБА_2 неналежним чином виконував зобов`язання за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.06.2011, заборгованість останнього становила 7 226,74 грн., а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача складає 7 686,17 грн., з яких: 3% річних - 1382,78 грн.; інфляційні витрати - 6303,39 грн.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України, керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 141, 158, 247, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке виникло з рішення суду - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних в сумі 7 686,17 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 26.02.2024.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.