ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6796/23

Головуючий у першій інстанції Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/312/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 жовтня 2023 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту судового рішення 04.11.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки. В обґрунтування посилався на те, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 у справі №751/2658/18 за його позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживачів, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2022, стягнуто на його користь, як іпотекодавцю, 3954749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Вказує, що починаючи з 21.04.2016, тобто з моменту переходу від позивача до відповідача права власності на предмет іпотеки, відповідач в якості відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя був зобов`язаний сплатити позивачу кошти в розмірі 3954749,71 грн. Проте, в рахунок часткового погашення зобов`язань в період з 01.11.2022 до 29.12.2022 відповідачем сплачено лише 187085,59 грн.

Тому позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, вважає, що відповідач за весь час прострочення, починаючи з 22.04.2016 до 29.12.2022, зобов`язаний сплатити позивачу інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 227636,58 грн на отримані позивачем у період з 01.11.2022 по 29.12.2022 кошти у сумі 187085,59 грн в рахунок часткового виконання грошового зобов`язання у загальному розмірі 3954749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя, внаслідок примусового виконання рішення суду у справі № 751/2658/18.

У позові ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на свою користь кошти у розмірі 227636,58 грн, що є інфляційними втратами, 3% річних, які нараховані за період з 22.04.2016 по 29.12.2022 на суму 187085,59 грн, яка в період з 01.11.2022 по 29.12.2022 сплачена позивачу в рахунок часткового погашення зобов`язань у розмірі 3954749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.10.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 101220 грн 98 коп., що складається із: 85851 грн 44 коп. інфляційних втрат та 15369 грн 54 коп. три відсотки річних, за період з 12.03.2020 до 29.12.2022. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи, що державна реєстрація приміщення магазину відбулась 21.04.2016, тому на підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22.04.2016 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 29.12.2022 (в межах заявлених позовних вимог).

Також за висновком суду, на підставі ст. 257, 261, п. 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ позовна давність щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 22.04.2016 до 11.03.2020 сплила до введення карантину, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2020 припадає на час дії карантину, тому поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.10.2023 в частині відмови в задоволенні позовних вимог за період з 22.04.2016 по 11.03.2020 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх задовольнити, внаслідок чого змінити розподіл судових витрат.

За доводами скарги, судом не враховано, що 29.06.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц; суд дійшов неправильного висновку про сплив позовної давності про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.03.2017 по 11.03.2020 до введення карантину.

У скарзі заявник зазначає, що судом першої інстанції не були враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в пунктах 127-129 постанови від 29.06.2021 року у справі №904/3405/19 щодо відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду.

Вказує, що згідно положень ст. 257, 264 ЦК України строк позовної давності на подачу позовних вимог за ч.2 ст.625 ЦК України, що входять до складу грошового зобов`язання, перервався у квітні 2018 року (звернення з вимогами про стягнення грошового зобов`язання без врахування положень ст. 625 ЦК України у справі № 751/2658/18) і після його переривання строк почав спливати заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тому вважає, що з вимогами до відповідача про стягнення з 22.04.2016 по квітень 2018 зобов`язань, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, він міг звернутися до квітня 2021 року, що не виходило за межі строку позовної давності з підстав переривання такого строку, у зв`язку з чим висновок суду про пропуск строку позовної давності за вимогами за період з 22.04.2016 по 11.03.2020 є необґрунтованим згідно п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

За доводами скарги, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував неактуальний висновок щодо застосування норм ч. 2 ст. 625 ЦК України, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку у постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 щодо застосування ч. 2 ст.264 ЦК України, тому вважає хибним також висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 12.03.2017 до 11.03.2020 сплила до введення карантину.

Також заявник посилається, що завершення трирічного строку позовної давності щодо грошових вимог за 12.03.2017, які охоплюються ч.2 ст.625 ЦК України, припадало на 12.03.2020 року, але це є дата, починаючи з якої строк позовної давності продовжився на підставі п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому позовна давність щодо грошових вимог за 12.03.2017, які охоплюються ч. 2 ст. 625 ЦК України, з 12.03.2020 була продовжена і не спливла навіть до цього часу, а тому станом на момент подачі позову (09.08.2023) не пропущена. Крім того, як зазначає заявник, з аналогічних підстав позивачем не пропущений строк позовної давності щодо грошових вимог після 12.03.2017, які охоплюються ч.2 ст.625 ЦК України.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк»), задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3954749,71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 закрито. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 було скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3954749, 71 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.7-16 т. 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження і постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.06.2022 відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021.

Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 01.12.2021, постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.06.2022 залишено без змін (а.с.162-171 т. 1).

За матеріалами справи, 15.07.2022 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження № 69434599 про примусове виконання виконавчого листа №751/2658/18, виданого 14.07.2022 Чернігівським апеляційним судом (а.с.21 т. 1).

Згідно довідки про рух коштів убачається, що за період з 01.11.2022 до 29.12.2022 на рахунок ОСОБА_1 надійшли кошти за виконавчим листом № 751/2658/18 у виконавчому провадженні № 69434599 на загальну суму 187085,59 грн (а.с.17-20 т. 1).

Згідно наданого позивачем розрахунку, сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 22.04.2016 до 29.12.2022, внаслідок отримання позивачем у період з 01.11.2022 до 29.12.2022 коштів в сумі 187085,59 грн, в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3 954 749,71 грн з відшкодування позивачу, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя, внаслідок примусового виконання рішення суду по справі 751/2658/18 становить 227636,58 грн (а.с.22-34 т. 1).

Відповідно до розрахунку ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за період з 09.08.2020 до 29.12.2022 розмір інфляційних втрат та 3% річних становить 94874,66 грн (а.с.53-62).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація приміщення магазину відбулась 21.04.2016, тому на підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22.04.2016 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто до 29.12.2022 (в межах заявлених позовних вимог).

Також за висновком суду, на підставі ст. 257, 261, п. 12 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ позовна давність щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 22.04.2016 до 11.03.2020 сплила до введення карантину, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст. 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2020 припадає на час дії карантину, тому поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог (суми та періодів) про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття права власності на предмет іпотеки у розмірі 101220,98 грн за період з 12.03.2020 по 29.12.2022 учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині не задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття права власності на предмет іпотеки за період з 22.04.2016 по 11.03.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною ч. 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

За вимогами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах ВП ВС від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Крім того, ВС в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148св18, зроблено аналогічний висновок щодо ідентичних правовідносин (такого ж спору).

Враховуючи викладене, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Верховним Судом в постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 638/9285/19 (провадження № 61-3446св20) роз`яснено, що передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Аналогічні за змістом висновки щодо розрахунку індексу інфляції наведені в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 924/532/19

Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» має не виконане грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке виникло 21.04.2016 внаслідок переходу права власності на предмет іпотеки, а саме відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя та на час звернення до суду, а саме 10.08.2023 залишається не виконаним.

Період, за який позивач ставить питання про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних згідно ч. 2 ст 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання становить з 22.04.2016 по 29.12.2022, згідно наданого позивачем розрахунку з урахуванням отримання ним у період з 01.11.2022 по 29.12.2022 коштів у сумі 187085,59 грн (а.с. 22-34 т. 1).

Встановивши, що між сторонами на підставі судового рішення виникло грошове зобов`язання, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що невиконання цього грошового зобов`язання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням, за період з 12.03.2020 по 29.12.2022.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про відмову у позові в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.04.2016 по 11.03.2020 у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно ч. 9 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент державної реєстрації права власності на предмет іпотеки) датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Таким чином, в момент внесення запису про набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», який співпадає із моментом припинення права власності у іпотекодавця, правовідносини іпотеки між іпотекодавцем та іпотекодержателем припиняються, а у іпотекодержателя виникає грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд враховує, що постановою Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21.04.2016, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з моменту порушення грошового зобов`язання, з 22.04.2016, необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, до 29.12.2022 в межах заявлених позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи судом першої інстанції представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», який діяв згідно доручення (а.с. 64-67), була подана заява про застосування строку позовної давності на частину вимог ОСОБА_1 на підставі правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц та надано свій розрахунок з урахуванням спливу строку позовної давності (а.с. 68-70, 71-80 т. 1).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21.

За матерілами справи, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 посилався на переривання строку позовної давності у квітні 2020 року щодо похідних зобов`язань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України шляхом подання у квітні 2018 року позову про стягнення основного зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і заявником не спростовано, що у квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з позовними вимогами лише про стягнення коштів у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки, з іншими вимогами, зокрема про стягнення грошових коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач не звертався, а тому позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог, що визначена позивачем у його позовній заяві.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24.04.2019 у справі № 523/10255/15-ц та від 08.11.2029 у справі № 127/15672/16-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано, що 29.06.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Велика Палата Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, і встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у справі, яка переглядається, є різними, враховуючи, що вони стосуються переривання строку позовної давності у разі залишення позову без розгляду.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження №14-737цс19).

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для апеляційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для апеляційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

За матеріалами справи, позов ОСОБА_1 у квітні 2018 року подано лише щодо стягнення 3954749,71 грн у відшкодування перевищення 90% вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, вимог про стягнення грошових коштів за ст. 625 ЦК України ним не заявлялось, тобто фактичні обставини у цих справах є різними.

Крім того, апеляційний суд враховує, що Законом України № 540-ІХ від 30 грудня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 12 березня 2020, не є продовженими.

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020).

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21).

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло 22.04.2016, сплив позовної давності мав би настати з 22.04.2019, тобто до введення карантину 12.03.2020, з позовом до суду заявник звернувся 10.08.2023, тобто після закінчення дії карантину, а тому підстави для продовження строків позовної давності відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності щодо періоду з 22.04.2016 до 11.03.2020 нарахування інфляційних втрат та 3% річних сплив до введення карантину, враховуючи звернення позивача з цим позовом 10.08.2023, а тому на вказаний період дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Не ґрунтуються на нормах права і є помилковими посилання ОСОБА_1 на п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України як на підставу для продовження строку позовної давності, так як військовий стан в Україні введено указом Президента України № 64/2022 від 22.02.2022 із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який в подальшому неодноразово продовжено, позивач же до суду звернувся 10.08.2023, тобто вказані положення не підлягають застосуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з позовом звернувся лише 10.08.2023, тобто після спливу позовної давності, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.04.2016 по 11.03.2020.

При цьому обставини, з якими позивач пов`язує переривання позовної давності за його вимогами, не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України.

На спростування вказаного у рішенні суду розрахунку інфляційних втрат та 3% річних ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» апеляційному суду не надано належних і допустимих доказів, крім того рішення в частині задоволених вимог відповідачем не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду першої інстанції без змін.

До апеляційного суду 16.01.2024 від представника ОСОБА_1 адвоката Підгорного К.Є. надійшла заява про стягнення витрат на правову допомогу, що пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 8000 грн.

Проте, вказана заява задоволенню не підлягає, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» вирішенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2024.

Головуючий Судді :