Єдиний унікальний номер судової справи: 486/589/23
Провадження № 22-ц/812/147/24
Постанова

Іменем України

12 лютого 2024 року м. Миколаїв Справа № 486/589/23

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 листопада 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Савіна О.І., в приміщенні того ж суду в м. Южноукраїнську, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача та визнання Генеральної угоди про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг недійсною,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк» або Банк»), який обґрунтовувала наступним.

01 листопада 2022 року Банк вмовив її заключити з ним Генеральну Угоду про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з метою нібито сприятливих умов для виконання нею зобов`язань об`єднавши наступні договори: №20.299 від 05 серпня 2020 року; SAMABWFC7 від 22 жовтня 2018 року; №20.00. від 08 вересня 2020 року.

Цією ж Генеральною угодою згідно розділу 2 пункту 1 Банк надав позичальнику кредит вже в сумі 154 681,99 грн. на термін 36 місяців з 01 листопада 2022 року в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків у розмірі 2,60417 на місяць на період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2023 року та у розмірах 4,58333 на місяць на період з 01 грудня 2023 року по 31 листопада 2025 року на суму залишку заборгованості за кредитом вказані у Заяві, Умовах та правилах.

Позивач стверджувала, що 22 жовтня 2018 року вона не укладала договір № SAMABWFC7 та не підписувала жодних заяв разом з умовами надання кредиту у письмовій формі з відповідачем, що є підставою для встановлення вказаних у Генеральній угоді договорів нікчемними, згідно з положенням статті 1055 ЦК України.

Крім того, пункт 12 Генеральної угоди про право банку в односторонньому порядку визначати черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями суперечить статті 534 ЦК України.

Іншою підставою позову ОСОБА_1 зазначила те, що Генеральна угода розділ 2 пункт 1 містить несправедливі умови щодо розміру нарахування штрафу та застосування подвійної відсоткової ставки до дати погашення простроченого боргу у разі порушення умов сплати щомісячного платежу за кредитом. Умова, за якою встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції), суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач звертала увагу суду на те, що розмір спочатку взятого кредиту з пропозиціями банку та нарахований банком, в 13 разів перевищує розмір основного зобов`язання, що є порушенням рівності сторін договору та призводить до порушення прав споживача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною Генеральну угоду про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 01 листопада 2022 року до складу якої входять об`єднанні заяви клієнта: №20.299 від 05 серпня 2020 року; SAMABWFC7 від 22 жовтня 2018 року; №20.00. від 08 вересня 2020 року.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсною Генеральну угоду про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 01.11.2022 року до складу якої входять об`єднанні Заяви Клієнта: №20.299 від 05.08.2020 року; SAMABWFC7 від 22.10.2018 року; №20.00. від 08.09.2020 року.

Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір в сумі 1073, 60 грн.

В частині судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання Генеральної угоди про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що укладений 01 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» недійсною.

В апеляційній скарзі АТ «А-Банк» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про недоведеність кредитних зобов`язань та недосягнення згоди щодо всіх умов кредитування, є помилковим.

Заявник зазначав, що оспорюваний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Суд не врахував те, що коштами отриманими за оспорюваною угодою позивачка погасила заборгованості за вказаними в ній кредитами. Кредит за Генеральною угодою не видавався на купівлю товару чи оплату послуг, тому він не є споживчим і не регулюється відповідним законодавством. Генеральна угода містить усі суттєві умови кредитування, тому заявляти про нікчемність чи недійсність такого кредиту безпідставно. Судова практика на яку посилалася позивач стосується споживчих кредитів, які було видано на підставі «Анкети-Заяви» про приєднання до умов та правил банківського обслуговування, яка не містила ні суми кредиту, ні строків, ні процентної ставки ні інших суттєвих умов, на відміну від оскаржуваного кредиту. Крім того, суд не застосував наслідки недійсного правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у А-Банку, яка містить позначення, що позичальник згодний з тим, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування і кредитування, які містяться в рекламному буклете, складають Договір надання банківських послуг. Позичальник зобов`язувалася самостійно знайомитись зі змінами Умов та правил надання банківських послуг на офіційному сайті банка www.а-bank.com.ua. (а.с. 192-193).

Того ж дня, 22 жовтня 2018 року позивачка підписала паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», яким передбачені основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту (а.с. 194-195).

Доказів, які б спростовували підпис позивача у заяві - анкеті та паспорті споживчого кредиту, яким передбачені основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача матеріали справи не містять.

Із банківської виписки по картці встановлено, що позивачка користувалася кредитними коштами та погашала кредит. Станом на 01 листопада 2022 року заборгованість становила 68693 грн 75 коп. (а.с. 196-200, 213).

Судом встановлено, що позивач звернулась до відповідача з метою отримання банківських послуг (кредиту), що підтверджується заявою про приєднання до Умов та Правил надання кредиту «Швидка готівка 2.0» №А263СТ4 та паспортом банківського продукту «Швидка готівка 2.0». Згідно даної заяви Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 15000 грн на строк 12 місяців з 20 грудня 2019 року до 20 грудня 2020 року включно з відсотковою ставкою у розмірі 4,5% на місяць, на суму виданого кредиту, що сплачується щомісяця, у розмірі 1925,82 грн. Загальна вартість кредиту - 23109,84 грн (а.с.17-19, 208). Підписання даного договору позичальником 20 грудня 2019 року 17:20 підтверджено дзвінком та відповідно К1 за номером телефону НОМЕР_1 .

Згідно заяви клієнта №А263СТ7 від 24 червня 2020 року та паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» відповідач надав позивачу кредит у сумі 8 000 грн. строком на 6 місяців з процентною ставкою 75% на рік. Розмір щомісячного платежу - 1642,03 грн (а.с. 20, 21-22, 210). За змістом вказаної заяви підписання позичальником даного договору 24 червня 2020 року 14:13 підтверджено простим електронним підписом за ідентифікатором НОМЕР_1 .

Відповідно до заяви клієнта №А263СТ03 від 05 серпня 2020 року та паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» АТ «Акцент-Банк» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 52 000 грн строком на 36 місяців з процентною ставкою 50% на рік. Розмір щомісячного платежу - 2 812,58 грн (а.с. 24, 25-26, 205). За змістом вказаної заяви підписання позичальником даного договору 05 серпня 2020 року 16:22 підтверджено простим електронним підписом за ідентифікатором НОМЕР_1 .

Із банківської виписки по кредиту на підставі вказаного договору встановлено, що позивачка користувалася кредитними коштами та погашала кредит, сплачувала відсотки. Станом на 01 листопада 2022 року заборгованість становила 45 126 грн 30 коп. (а.с. 216).

Із заяви клієнта №А263СТ96 від 08 вересня 2020 року та паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» вбачається, що АТ «Акцент-Банк» надав ОСОБА_1 кредит у сумі 48 570,00 грн. строком на 36 місяців з процентною ставкою 50% на рік. Розмір щомісячного платежу - 2644,10 грн. (а.с. 28, 29-30, 204). За змістом вказаної заяви підписання позичальником даного договору 08 вересня 2020 року 17:38 підтверджено простим електронним підписом за ідентифікатором НОМЕР_1 .

Із банківської виписки за виданим на підставі вказаного договору карткам встановлено, що позивачка користувалася кредитними коштами та погашала кредит, сплачувала відсотки. Станом на 01 листопада 2022 року заборгованість становила 47754 грн 50 коп. (а.с. 217).

01 листопада 2022 року сторони уклали Генеральну угоду про перегляд (зменшення) заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 32-34, 211-212).

Згідно даної угоди АТ «Акцент-Банк» зменшив заборгованість за кредитними договорами №20.299 від 05 серпня 2020 року, SAMABWFC7 від 22 жовтня 2018 року, №20.00. від 08 вересня 2020 року (а.с. 32-34).

Відповідно до Розділу 2 пункту 1 Генеральної угоди Банк надав Позичальнику строковий кредит у сумі 154 681,99 грн. на термін 36 місяців з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2025 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 154 681,99 грн. в обмін на зобов`язання Позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків у розмірі 2.60417 на місяць на період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2023 року та у розмірі 4.58333 на місяць на період з 01 грудня 2023 року по 30 листопада 2025 року на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані Заяві, Умовах та правилах.

Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку, починаючи з першого по останній календарний день місяця, позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 6 604,92 грн на період з 01 листопада 2022 року по 30 листопада 2023 року, та у сумі 8 414 грн 70 коп. на період з 01 грудня 2023 року по 30 листопада 2025 року, але не менше суми нарахованих відсотків та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 листопада 2025 року.

Сторони домовилися, що у разі порушення умов сплати щомісячного платежу за Кредитом, Банк нараховує штраф у розмірі 4 % від суми простроченого боргу, але не менше ніж 100 грн, та застосовує подвійну відсоткову ставку до дати погашення простроченого боргу.

За змістом вказаної угоди підписання позичальником даного договору 01 листопада 2022 року 15:25 підтверджено простим електронним підписом з номера телефону НОМЕР_2 .

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи викладені обставини у справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що Генеральна угода про перегляд заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 01 листопада 2022 року підписана ОСОБА_1 за допомогою простого електронного підпису шляхом підтвердження ОТР 01 листопада 2022 року 15:26 з номера телефону НОМЕР_2 , тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 01 листопада 2022 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження № 61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі №234/7719/20 (провадження № 61-154св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Доказів того, що номер телефону, на який надісланий одноразовий пароль-ідентифікатор не належить позивачу, матеріали справи не містять.

Посилання позивача на застосування норм права з урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилалася позивач, встановлені різні фактичні обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається заявник, встановлено, що між сторонами укладено письмовий договір кредиту, спір виник щодо стягнення кредитної заборгованості.

Натомість у справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що між сторонами укладений договір про перегляд заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг в електронній формі, яким передбачені суттєві умови договору.

Посилання позивача на застосування норм права з урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилалася позивач, встановлені різні фактичні обставини.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду, на яку посилається заявник, встановлено, що між сторонами укладено письмовий договір кредиту, спір виник щодо стягнення кредитної заборгованості.

Натомість у справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що між сторонами укладено угоду, якою сторони погодили умови про перегляд (зменшення) заборгованості за кредитними договорами та приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яким передбачені суттєві умови кредитного договору.

Доказів, які б свідчили про відсутність у позивачки волевиявлення на укладення оспорюваної Генеральної угоди, її примусу з боку іншої сторони угоди на її вчинення матеріали справи не містять.

За такого належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 01 листопада 2022 року Генеральної угоди, за якою сторони погодили умови про перегляд (зменшення) заборгованості за кредитами та умови кредитного договору.

Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов оспорюваного правочину.

Пунктом 10 Розділу 2 угоди передбачено, що позичальник доручає Банку без додаткового узгодження перераховувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 154 681,99 грн на будь-який відкритий у банку рахунок.

Пунктом 12 Генеральної угоди сторони передбачили, що для виконання умов даної угоди клієнт доручає Банку для зарахування клієнтом платежу, передбаченого п. 10 Розділу 2 угоди відкрити рахунок. Після закінчення 60 днів з моменту зарахування клієнтом грошових коштів згідно п. 10 Розділу 2 даної угоди, клієнт доручає Банку закрити вказаний рахунок угоди.

Аналізуючи зазначені умови генеральної угоди колегія суддів вважає, що вказані пункти не суперечать ст. 534 ЦК України, якою передбачено можливість сторін визначити черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням. При цьому посилання позивача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», є помилковим, оскільки умови оспорюваного договору не містять положень можливості зміни Банком умов договору в односторонньому порядку.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання Банку в апеляційній скарзі на те, що укладена оспорювана угода не є споживчим кредитом і не регулюється відповідним законодавством, оскільки спростовуються змістом цієї угоди, а саме пунктом 1 Розділу 2 цієї угоди передбачено надання позичальнику строкового кредиту шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі.

Щодо доводів позивача про те, що умови договору є несправедливими, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції діючий на час укладення оспорюваного Договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими зокрема є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Виходячи із загальних умов укладеного між сторонами Договору, сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про суму кредиту, сплату усіх платежів за кредитним договором, визначених для погашення кредиту.

Кредитний договір містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту.

Сторонами обумовлено момент виникнення права позичальника на отримання кредиту. Визначено плату (розмір процентів) за користування кредитом, порядок виконання боргових зобов`язань, строк кредитування, порядок надання кредиту. При цьому, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені оспорюваним договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

На думку колегії суддів, позивачкою не доведено укладення Договору на умовах, що обмежують її права, як споживача.

Позивачем не спростовано, що під час укладення оспорюваного договору про надання кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, погодилася з наданням вищезазначеної суми кредиту та тим, що у разі порушення умов сплати щомісячного платежу за кредитом Банк нараховує штраф у розмірі 4 % від суми простроченого боргу, але не менше ніж 100 грн, та застосовує подвійну відсоткову ставку до дати погашення простроченого боргу.

Отже, оспорювані пункти Генеральної угоди, на думку колегії суддів, не можна вважати такими, що були несправедливими для позивача.

Встановивши, що оспорювана угода підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальниця на момент укладення договору не заявила додаткових вимог щодо умов спірного Договору; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки за користування кредитом, порядку погашення кредиту, враховуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не вбачає наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін Договору, оскільки умови цього Договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і позивач мала можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України.

На думку колегії суддів, зазначені погоджені сторонами оспорювані умови, не призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку отримання кредиту, а тому не є несправедливими умовами у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного Договору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 є безпідставним і не підлягає задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, стаття 5 Закону «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За такого, судовий збір понесений відповідачем за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп. підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент - Банк» задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 листопада 2023 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсною Генеральну угоду про перегляд заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 01 листопада 2022 року, що укладена між Акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 .

Акціонерному товариству «Акцент-Банк» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп. понесений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року.