Провадження № 2/344/834/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді Польської М.В.,

секретаря Мациборка С.Я.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Івано-Франківську справу за позовом ОСОБА_3 , інтереси якої представляє ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, інтереси якої представляє адвокат, у жовтні 2023 року звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою по АДРЕСА_2 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей даної квартири, стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач є власником 3/10 частки квартири по АДРЕСА_2 , згідно Свідоцтва про право власності від 06.02.2003р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2021р. Відповідач є власником 2/10 частки квартири по АДРЕСА_2 . Іншою часткою 5/10 володіє рідна сестра позивача ОСОБА_5 . Через неправомірні дії відповідача, які зокрема підтверджено 25.02.2023р., позивач позбавлена права користування даною квартирою через те, що відповідач змінила замки у дверях та заявила, що позивач знята з реєстрації в цій квартирі та не має права там з`являтися.

21.11.2023р. відповідач подала до суду відзив на позов, в якому вимоги повністю заперечила. У відзиві зазначено, що жодних перешкод ОСОБА_4 не створювала ОСОБА_3 , оскільки не зважаючи на належній їй частці квартири, відповідач у цій квартирі не проживає та не зареєстрована. В квартирі проживають ОСОБА_5 (мама відповідача та рідна сестра позивача), яка володіє 5/10 часткою квартири та її син ОСОБА_6 (який є також братом відповідача, племінником позивача). На даний час у зв`язку з війною, ОСОБА_5 перебуває за кордоном, а брат відповідача ОСОБА_7 перебуває в ЗСУ. В даній квартирі знаходяться тільки їхні речі, а позивач, яка перебуває у неприязних відносинах з сестрою та племінником.

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити вимоги.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, просив відмовити у задоволенні вимог за недоведеністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.02.2003 року шляхом приватизації у спільну сумісну власність, в рівних долях, право власності на квартиру по АДРЕСА_2 набули п`ятеро осіб, в т.ч. позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 . Інших троє осіб на приватизацію квартири були: двоє батьків позивача - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (померли у 2010р. та 2021р.), а також сестра позивача ОСОБА_5 (а.с.14).

Незважаючи, що у Свідоцтві всі отримали квартиру у спільну сумісну власність, проте згідно витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ, власність зареєстрована саме як часткова - по 1/5 частки квартири кожному станом на 06.03.2003р. (а.с.16).

Після смерті ОСОБА_9 (батька позивача), було видане 11.08.2020р. Свідоцтво про право на спадщину (а.с.15) та успадковано його частку ОСОБА_11 , яка вже згідно Інформації з Державного реєстру станом на 18.10.2023р. володіла 2/5 частки приватної власності на квартиру по АДРЕСА_2 (а.с.20-22).

Після смерті ОСОБА_10 (матері позивача), її 1/5 частки успадкували дві дочки: позивач ОСОБА_3 на 1/10 від спадкового майна та її сестра ОСОБА_12 на 1/10 від спадкового майна (а.с.23-24).

Звідси, як вірно зазначила позивач, вона є власником 3/10 частки квартири по АДРЕСА_2 , згідно Свідоцтва про право власності від 06.02.2003р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2021р. Відповідач є власником 2/10 частки квартири по АДРЕСА_2 , згідно Свідоцтва про право власності від 06.02.2003р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Іншою ж часткою 5/10 квартири по АДРЕСА_2 (тобто половиною квартири), як вже зазначено вище, володіє рідна сестра позивача, мама відповідача - ОСОБА_5 , згідно Свідоцтва про право власності від 06.02.2003р., виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2021р..

Отже, квартира на даний час належить на праві часткової власності трьом особам, в т.ч. позивачу та відповідачу в різних частках, менших від частки належної іншій особі.

При цьому, позивач не бажав залучити відповідачем іншого співвласника житла та визначити вимоги щодо неї, а представник позивача зазначив, що вимог до ОСОБА_5 у позивача ОСОБА_3 немає. Отже перешкод у користуванні часткою позивача, її сестра ОСОБА_5 не створює, хоча така є володільцем половини квартири, фактично проживала в ній і на час війни проживає за кордоном. Тому, керуючись правом диспозитивності та визначення саме позивачем кола осіб, залучення їх як учасників процесу, заперечення сторони позивача про залучення третього співвласника як відповідача чи третьою особою, є його правом і саме з таких позовних вимог визначених позивачем до конкретного відповідача, суд і розглядає дану цивільну справу.

Судом також встановлено, що окрім визначення часток права власності на спірну квартиру, в ній також зареєстровано: двоє співвласників - ОСОБА_5 (сестра позивача, мати відповідача) з 1988 року, ОСОБА_4 (відповідач) з 2007 року, двоє неповнолітніх дітей відповідача - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2013 року та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2011року, а також син ОСОБА_5 (який є рідним братом відповідача, племінником позивача) - ОСОБА_6 з 2013 року.

Отже, як встановлено судом, позивач є власником частки квартири, однак не зареєстрована в ній та не проживає там з 2003 року, натомість в ній проживають більше 10 років двоє осіб: один із власників (її сестра, яка не є відповідачем у даній справі) та одна зареєстрована там особа - син цього ж власника (племінник позивача, який не є відповідачем у справі).

Відповідач з часу одруження (у 2011 році, зі слів представника відповідача) у даній квартирі також не проживає, як і двоє її неповнолітніх дітей, речі в ній не зберігає, на спростування чого сторона позивача жодних доказів не надала, факту такого не заперечила належними доказами (такими є наприклад і акти складені комісією балансоутримувача про проживання чи не проживання певних осіб, час такого проживання чи не проживання, свідчення свідків щодо цього тощо), окрім єдиного звернення до органу поліції у лютому 2023 року.

Так, дійсно 25.02.2023 року до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області надійшло звернення ОСОБА_3 (а.с.25-28). За результатами розгляду даного звернення, РУП ГУНП встановлено зі слів заявниці, що у її власності знаходиться 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_3 (хоча частка нею вказана не вірно у поясненнях поліції), інші частки належать рідній сестрі ОСОБА_5 , яка постійно перебуває за кордоном та племінниці ОСОБА_4 яка в категоричній формі відмовляється надавати ключі від помешкання.

Жодних інших пояснень ОСОБА_3 стосовно періоду створення перешкод (окрім одного дня 25.02.23р.) і того, що саме ОСОБА_4 проживає в даній квартирі, заявниця органу поліції не надавала, як і не вказала ствердного факту наявності у племінниці ключів від квартири, знаючи достеменно факт не проживання останньої в квартирі, що підтверджується адресою, зазначеною в позові про місце проживання відповідача за іншою адресою, відмінною від спільної квартири АДРЕСА_3 .

Натомість у поясненнях органу поліції, ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_3 дійсно має частку на квартиру АДРЕСА_3 , але така виписана з 2003 року і з того моменту там не проживає. Протягом тривалого часу в квартирі АДРЕСА_3 проживає брат - ОСОБА_6 , який на даний момент перебуває в ЗСУ і в квартирі зберігаються його особисті речі. Оскільки ОСОБА_15 була виписана, то має право відвідування тільки в присутності особи, що там проживає - ОСОБА_16 .

Жодних пояснень про наявність ключів у ОСОБА_4 від даної квартири, заперечення прав власності позивача на дану квартиру чи явне створення перешкод останній, вона не висловлювала. Натомість підтвердила факт її не проживання в цій квартирі, незважаючи на наявну також частку права на таку квартиру.

Отже, виходячи з предмету позовних вимог та викладеної позивачем вимоги про зобов`язання ОСОБА_4 , яка проживає за іншою адресою ( АДРЕСА_1 ) усунути перешкоди позивачу у користуванні житловою квартирою по АДРЕСА_2 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей даної квартири, суд звертає увагу, що сторона позивача не надала жодних доказів на підтвердження створення таких перешкод визначеним нею ж відповідачем, яка не проживає в квартирі АДРЕСА_3 протягом останніх 10 років, проте в якій і сама позивач не проживає по факту з 2003 року (тобто 20 років) і тільки, як встановлено судом, один раз виявила бажання доступу до даної квартири - 25.02.2023р. за відсутності в ній тих зареєстрованих осіб, які останні роки там проживають. При цьому, представник позивача про факт можливої зміни замка у вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 відповідачем чи можливу втрату наявних ключів у позивача, якщо б такі були дійсно наявні в неї, що свідчило б про попередні факти використання права власності даним нерухомим майном (хоча про це сторона позивача також не зазначала) не вказував, доказів щодо цього не подавав, а сама позивач участі у судових засіданнях не брала для з`ясування таких фактів.

Не заслуговує на увагу суду і доказ позивача про те, що позивачу та відповідачу дійсно, а це і не заперечується останньою, належить на праві власності (у певній частці) квартира АДРЕСА_3 , згідно витягу з Реєстру, так як наявність такого права власності як у позивача, так і відповідача, не впливає жодним чином на предмет спору про факт перешкод у користуванні такою власністю (часткою).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності, як вірно доводив представник позивача, не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Аналогічно за ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

А тому, дані норми надають право позивачу як власнику самостійно розпоряджатися та користуватися своєю власністю, що також не позбавляє власника можливості звернутися до суду за захистом порушеного права власності, однак якщо таке порушується конкретною особою і у вибраний спосіб захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на ст.41 Конституції України та ст.155 ЖК та норми ЦК України, які регулюють захист прав власності.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права в т.ч. володіння та користування майном, власник та користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з тим, таке обмеження права користування своєї часткою приватної власності у частковій власності інших власників щодо нерухомого майна, має бути реальним та доведеним перед судом. При цьому, власник має, на час виникнення факту створення їй перешкод у користуванні, реально (періодично чи щоденно) користуватися своєю часткою. Такий факт також не було доведено представником позивача. Відтак у задовленні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем. Також, представником відповідача заявлено намір звернення до суду після ухвалення даного рішення із заявою щодо стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, відповідно до ст.391 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 76, 259, 263, 265, 273, 289 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , інтереси якої представляє ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою по АДРЕСА_2 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей даної квартири, стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 лютого 2024 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА