Провадження № 2/331/461/2024
ЄУН 331/6807/23
14 лютого 2024 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд м.Запоріжжя у складі :
головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,
за участю : секретаря Постарнак М.М.,
учасники справи
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Бичківський О.О.,
розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В :
10.10.2023 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за результатом розгляду якої позивач просить:
- поділити спільне майно придбане під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 32,63 кв.м., в тому числі житлова площа 17,5 кв.м., за ОСОБА_1 ;
- поділити спільне майно придбане під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею - 51,31 кв.м., в тому числі житлова площа 28,1 кв.м., за ОСОБА_1 ;
- стягнути із ОСОБА_2 на його користь сплачений судовий збір та витратина правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 18.01.2003 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 29.04.2023 року Олександрійським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 29.04.2023 року, актовий запис №54.
Під час перебування у шлюбі ними було набуто та зареєстроване відповідно до норм чинного законодавства наступне майно, а саме:
- однокімнатна квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 32,63 кв.м., в тому числі житлова площа 17,5 кв.м.;
- двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 51,31 кв.м., в тому числі житлова площа 28,1 кв.м.
На підставі викладеного, він бажає поділити майно подружжя на підставі ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бичківський О.О., в суді позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідачка по справі ОСОБА_2 та її представник адвокат Уткін О.Є., кожен в окремості, у судове засідання не з`явилися, хоча про час день та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення та телефонограми. Причини неявки суду не повідомили, заперечень стосовно позовних вимог позивача не надали.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин.
Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву представника позивача та з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів по справі та провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено справу у підготовче судове засідання (а.с. 70-71)
Ухвалою суду від 13 листопада 2023 року клопотання представник відповідача адвоката Уткіна О.Є. задоволено; підготовче судове засідання по справі, відкладено на 12 січня 2024 року 10.00 годин. Продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі до 12 січня 2024 року. (а.с. 81-82)
Ухвалою суду від 12 січня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 88)
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що з 18.01.2003 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 29.04.2023 року Олександрійським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 29.04.2023 року, актовий запис №54. (а.с. 14)
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було придбано наступне майно, а саме:
- однокімнатна квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 32,63 кв.м., в тому числі житлова площа 17,5 кв.м. (а.с. 15-18)
- двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 51,31 кв.м., в тому числі житлова площа 28,1 кв.м. (а.с. 19-22)
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на спірні квартири презюмується, якщо сторонами не доведено іншого.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК. України № 1-8/201.2 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті б 1 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.
Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, відсутність відзиву на позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна придбаного під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , та визнанням права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 , є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ОСОБА_1 сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 9 291,08 грн. (а.с. 2), а тому, оскільки позов задоволено сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача по справі.
Керуючись ст.ст. 263-265, 282 ЦПК України ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) задовольнити .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , платіжні реквізити: банк - ПриватБанк, МФО 305299, ІВАN НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі - 9 291,08 (дев`ять тисяч двісті дев`яносто одна) гривня 08 копійок.
Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 23 лютого 2024 року.
Суддя: Н.Г.Скользнєва