Номер провадження: 22-ц/813/2925/24
Справа № 521/1026/22
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Тополевої Ю.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 17 вересня 2020 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого, вона передала у власність відповідачці грошові кошти в сумі, що не перевищує 281195,00 грн, та на день підписання договору відповідало 10000,00 доларів США за курсом Національного Банку України (1 долар = 28,1195 гривень) від 17 вересня 2020 року зі строком повернення до 17 березня 2021 року включно.

Також вказала, що передача коштів здійснюється частково відповідно до запитів позичальника, на момент укладення договору 17 вересня 2020 року відповідачці передано 168717,00 грн, що еквівалентно 6000,00 доларів США по курсу Національного Банку України (1 долар = 28,1195 гривень), пізніше, 15 жовтня 2020 року відповідачці передано 56632,80 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США по курсу Національного Банку України (1 долар = 28,3164 гривень), 24 лютого 2021 року відповідачці передана сума у розмірі 55799,20 грн, що відповідало 2000,00 доларів США по курсу Національного Банку України (1 долар = 27,8976 гривень)

Таким чином, вказує, що відповідачка отримала позику в загальному розмірі 281149,00 грн, що відповідало 10000,00 доларам США на день передачі коштів.

Посилаючись на те, що всупереч умовам договору, в строк до 17 березня 2021 року, відповідачка коштів, які були надані в позику, не повернула, а станом на 18 вересня 2022 року курс долара за НБУ становить 36,5686 гривень за 1 долар, позивачка , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідачки 365686,00 гривень, що еквівалентно 10000,00 доларів США.

Рішенням Малиновського районного суду від 21 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 про простягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 281149 (двісті вісімдесят одну тисячу сто сорок дев`ять) гривень 00 копійок.

Судом вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі просить змінити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не застосовано положення ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та не враховано, що сторони визначили в грошовому зобов`язанні (договорі позики) грошовий еквівалент в іноземній валюті, обумовивши у п. 1 договору позики порядок виконання зобов`язання саме в еквіваленті до курсу долара за курсом Національного Банку України на день повернення коштів день постановлення рішення, що узгоджується з позицією Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Учасники процесу, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Зокрема, представнику позивачки ОСОБА_3 судове повідомлення про розгляд справи вручено засобами поштового зв`язку 29 січня 2024 року та підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с. 159).

Поштові повідомлення на ім`я позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 повернулися на адресу апеляційного суду без вручення з відміткою Укрпошти про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» від 12 лютого 2024 року та від 29 січня 2024 року відповідно, що згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 160-161, 162-163).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

У цій справі судом вірно встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що 17 вересня 2020 року між сторонами укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 630 (а.с. 5-6).

Відповідно до умов п. 1 договору позики, Позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає у власність, а Позичальник ( ОСОБА_2 ) приймає у власність грошові кошти в сумі, що не перевищує 281195 (двісті вісімдесят однієї тисячі ста дев`яносто п`яти) гривень 00 копійок, що на день підписання договору відповідає 10000 (десяти тисячам) доларів 00 центів США за курсом Національного Банку України (1 долар = 28,1195 гривень) від 17 вересня 2020 року.

Передача коштів здійснюється частково, відповідно до запитів Позичальника. Відмітки про передачу коштів здійснюються у відомості платежів. Позика надається строком повернення до 17 березня 2021 року (сімнадцятого березня дві тисячі двадцять першого) року включно. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю грошову суму, яка в гривневому еквіваленті буде відповідати сумі, що була йому надана в позику.

Зобов`язання Позичальника за цим договором будуть забезпечені іпотечним договором, який укладається сторонами одночасно з укладанням цього договору (п. 2 договору).

У п. 3 договору визначено, що позикодавець на момент укладання цього договору передав у власність, а Позичальник прийняв 168717 (сто шістдесят вісім тисяч сімсот сімнадцять) гривень 00 копійок, що на день підписання договору відповідає 6000 (шести тисячам) доларів 00 центів США за курсом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про що сторони свідчать своїми підписами.

Позикодавець свідчить, що дійсно є власником грошових коштів, не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, грошові кошти, на момент укладення цього договору нікому іншому не подаровані, не відчужені іншим способом, права третіх осіб щодо грошових коштів відсутні, питання права власності на грошові кошти не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначених грошових коштів відсутні, грошові кошти не внесені до статутного капіталу юридичної особи.

Позикодавець зобов`язаний приймати виконання зобов`язань як в цілому так і по часткам, а Позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю суму позики, зазначену в п. 1 цього договору (п. 4, 5 договору).

Відповідно до відомості платежів, отриманих ОСОБА_1 від ОСОБА_2 за договором позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. 17 вересня 2020 року, 15 жовтня 2020 року відповідачу було передано 56632,80 грн, а 24 лютого 2021 року - 55799,20 грн, що підтверджується підписами сторін (а.с. 8).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач отримала позику в загальному розмірі 281149,00 грн (168717,00 грн + 56632,80 грн + 55799,20 грн), що еквівалентно 10000,00 доларів США станом на дату укладення договору, однак у встановлений договором строк грошові кошти не повернула. Вказана позика була отримана відповідачем у гривні, а не в доларах США.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки про стягнення з відповідачки боргу в розмірі 365686,00 гривень, що еквівалентно 10000,00 доларів США станом на 18 вересня 2022 року, є необґрунтованими, оскільки відповідачці передавались кошти в гривнях, у розмірі, що не перевищує 281195,00 гривень, а тому на користь позивачки підлягає стягненню фактично отримана відповідачкою сума позики в розмірі 281149,00 грн (168717,00 грн + 56632,80 грн + 55799,20 грн).

Колегія суддів погоджує такий висновок суду, оскільки предметом договору позики є 281195,00 грн , що еквівалентно 10000 доларів США, за курсом 1долар=28,1195 гривень, і таку суму боргу відповідачка отримала від позивачки в борг. Посилання позивачки на курс НБУ 36,5686 грн за один долар США станом на час збільшення позовних вимог (19 вересня 2022 року) є таким, що суперечить умовам договору.

Суд, частково задовольняючи позов та стягуючи фактично отриману суму позики у національній валюті гривні, вірно врахував судову практику Верховного суду у справах зазначеної категорії.

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18, зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до положень п. 2 договору позики у справі № 301/2052/18 грошову суму відповідач зобов`язувався повернути готівкою частинами за встановленим графіком, платежами не менше як 5,477 тис. грн, що еквівалентно 537 євро, у порядку та згідно з умовами, передбаченими цим договором. Таким чином, розмір періодичних платежів, які мав сплачувати позичальник, також визначено за обмінним курсом: один євро дорівнює 10,2 грн на день передачі грошей. Зазначені положення договору позики відповідають положенням ст. 533 ЦК України.

У вказаній справі Верховний Суд виснував, що «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки предметом договору позики є 306 тис. грн, що еквівалентно 30 тис. євро, за встановленим сторонами договору обмінним курсом 10,20 грн за один євро, і саме таку суму грошових коштів позивач отримав протягом 20132016 років від відповідача. Тому посилання позивача на курс НБУ станом на 27 вересня 2018 року 33,03 грн за один євро (на час пред`явлення позову) є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики».

У розглядуваній справі колегія суддів бере наведене до уваги та те, що предметом договору позики є 281195,00 грн, що еквівалентно 10 тис. Доларів США, за встановленим сторонами договору обмінним курсом 1 долар = 28,1195 гривень, і саме таку суму грошових коштів позивачка отримала за період з 19 вересня 2020 року до 24 лютого 2021 року від відповідачки. Тому посилання позивачки на інший курс НБУ станом на 19 вересня 2022 року 36,5686 гривень за 1 долар США (на час збільшення позовних вимог) є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики.

Помилкове визнання позивачкою еквівалента суми за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду із збільшеними позовними вимогами, а не за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики, не впливає на правильність вирішеного судом спору.

Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що відповідачка зобов`язана за умовами п. 1 Договору позики повернути позичальнику грошову суму, яка в гривневому еквіваленті буде відповідати 10000 додарів США за курсом Національного Банку України на день повернення позики, оскільки таке є власним помилковим трактуванням змісту укладеного між сторонами правочину.

Натомість вказаний пункт Договору позики свідчить про обов`язок позичальника повернути до 17 березня 2021 року грошову суму, яка в гривневому еквіваленті буде відповідати сумі, що була йому надана в позику.

В позику відповідачкою отримано саме 281149 грн.

Про те, що якщо умовами договору чітко передбачено надання грошей у гривнях, то така ж сума й підлягає стягненню, йдеться і в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №757/21343/15-ц.

Помилковим є посилання заявниці і на неврахуванням судом висновків, зроблених Верховним Судом України у справі за № 6-284цс17, де йдеться про те, що згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки в наведеній позивачкою справі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 440 000 грн, що на день передачі грошових коштів відповідало 180 000 дол. США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Києва, і пунктом 2 зазначеного договору обумовлено, що день остаточного розрахунку має відбутись не пізніше 1 січня 2012 року і повна сума, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 180 000 дол. США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Києва на день передачі грошей, то наведений висновок зроблений за інших фактичних обставин, коли сторони договору погодили повернення суми, еквівалентній іноземній валюті.

По теперішній справі сторони погодили курс долару США до гривні станом на час підписання договору 17 вересня 2020 року, і відповідачка взяла на себе обов`язок повертати грошову суму, яка в гривневому еквіваленті буде відповідати сумі, що була їй передана, ас аме 281195 грн. Домовленості про повернення відповідачкою позивачці гривневого еквівалента, що буде відповідати 10000 доларам США за курсом НБУ на день повернення позики, між сторонами не укладалося.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 27 лютого 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко