ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 355/888/20

провадження № 61-14924св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради, Сектор реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 квітня 2023 року у складі судді

Червонописького В. С. та постанову Київського апеляційного суду

від 12 вересня 2023 року у складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради, Сектор реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері.

Позовну заяву мотивовано тим, що 11 липня 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Корабельному районному у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 181,

що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 11 липня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 09 жовтня

2019 року.

З моменту народження і до тепер дитина проживає за місцем реєстрації ОСОБА_1 .

У листопаді 2019 року відповідач ОСОБА_4 із дочкою поїхали до родичів у місто Миколаїв. У цей час стосунки між подружжям погіршились через небажання матері займатись належним доглядом за новонародженою дочкою: вона фактично передала дитину на виховання своїй бабусі, натомість сама систематично проводила час із друзями, розпиваючи спиртні напої, що призводило до аморальних, непристойних вчинків, несумісних із належним вихованням дитини.

Баришівський районний суд Київської області рішенням від 23 лютого

2021 року у справі № 355/1376/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задовольнив. Розірвав шлюб між ОСОБА_1

та ОСОБА_4 , який зареєстрований 11 липня 2019 року в Корабельному районному у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 181. Присвоїв ОСОБА_4 дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Позивач також зазначив, що має стабільний дохід та постійне місце роботи, яке за своїм графіком дозволяє йому повноцінно доглядати та виховувати дитину. У позивача відсутні шкідливі звички, він веде правильний, здоровий спосіб життя, володіє тим життєвим досвідом, який дозволяє йому об`єктивно та справедливо оцінювати дії оточуючих і робити при цьому зважені висновки.

Позивач вказав, що немає на меті створювати будь-які перешкоди відповідачці в участі у вихованні дитини. Він лише закликає її вести такий спосіб життя, який не буде ставити під загрозу життя та здоров`я їхньої дитини.

Разом із тим позивач із дочкою тривалий період проживають за однією адресою, але позивач не має змоги зареєструвати дитину в зв`язку з відсутністю згоди на це відповідачки.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання спільної з ОСОБА_6 дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком; стягнути з відповідача аліменти на дитину; надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини у будинку АДРЕСА_1 без згоди матері.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради Київської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що у липні 2020 року батько дитини ОСОБА_1 обманним шляхом забрав дитину, батьки позивача за первісним позовом забрали дитину відпочивати на море, а потім не повернули дитину матері.

На сьогодні ОСОБА_2 має статус особи, яка доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років, у зв`язку із чим перебуває на обліку у відділі соціальних виплат і компенсації Корабельного району міста Миколаєва

як отримувач допомоги при народженні дитини з 01 квітня 2020 року

до 31 жовтня 2022 року, що підтверджується довідкою Управління соціальних виплат і компенсацій Корабельного району від 23 липня 2020 року.

Корабельний районний суд міста Миколаєва рішенням від 20 лютого

2020 року у справі № 488/4707/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини задовольнив. Стягнув

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини в розмірі 1/4 частки від всіх доходів платника аліментів, починаючи з 09 грудня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку (рішення набрало законної сили 24 березня 2020 року).

Посилаючись на вказане, ОСОБА_6 просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Баришівський районний суд Київської області рішенням від 26 квітня

2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 01 травня 2023 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнив.

Визначив місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_6 .

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дочки, проте, змінивши у липні 2020 року місце проживання дитини без згоди матері та не повернувши малолітню дитину матері, з якою вона на той час проживала, позбавив її як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та просив ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Київський апеляційний суд постановою від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативно впливає на дитину. Дослідивши та оцінивши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради від 22 березня 2021 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю, дійшов висновку про необхідність врахування зазначеного висновку, який повністю ґрунтується на принципі статті 6 Декларації права дитини, де зазначено, що дитина повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження

№ 14-327цс18), постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року

у справі № 6-2445цс16, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року

у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу), а саме вказав на пункт 3 частини третьої

статті 411 ЦПК України, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про оголошення перерви та виклик у судове засідання представника третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради, а також клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин (у зв`язку з хірургічною операцією).

Також заявник посилається на необхідність врахування судами практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних правовідносинах.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди безпідставно взяли до уваги висновок служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю дворічної давності та не мотивували причини відхилення позиції щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Також заявник вказував, що суди не повинні брати до уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 створює їй перешкоди у спілкування з дитиною, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області

від 26 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 12 вересня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 18 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Баришівського районного суду Київської області матеріали цивільної справи № 355/888/20.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2024 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 липня 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Корабельному районному у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 181, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії- НОМЕР_3 від 11 липня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 09 жовтня

2019 року.

Корабельний районний суд міста Миколаєва рішенням від 20 лютого

2020 року у справі № 488/4707/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини в розмірі 1/4 частки від всіх доходів платника аліментів, починаючи з 09 грудня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку (рішення набрало законної сили 24 березня 2020 року).

Баришівський районний суд Київської області рішенням від 23 лютого

2021 року у справі № 355/1376/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4

про розірвання шлюбу задовольнив. Розірвав шлюб між ОСОБА_1

та ОСОБА_4 , який зареєстрований 11 липня 2019 року в Корабельному районному у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 181. Присвоїв ОСОБА_4 дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Відповідно до довідки КНП «Баришівська ЦРЛ» від 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 не звертався до лікаря-психіатра, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Відповідно до довідки серії ІІА № 2740274 станом на 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 11 вересня 2017 року.

Відповідно до довідки Баришівського відділу державної виконавчої служби від 08 грудня 2021 року № 17898 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 24 січня 2023 року № 1-134 ОСОБА_1 надав дозвіл своїй матері ОСОБА_7 доглядати за дитиною ОСОБА_3 , 08 жовтня 2019 року.

Суди також установили, що ОСОБА_1 зареєстрував вдруге шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 19 листопада 2022 року. Друга дружина ОСОБА_1 має дитину від попереднього шлюбу. Станом на дату розгляду справи за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 з дружиною та її дитиною, мати позивача та дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_4 має статус особи, яка доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років, у зв`язку із чим перебуває на обліку у відділі соціальних виплат і компенсації Корабельного району міста Миколаєва як отримувач допомоги при народженні дитини з 01 квітня 2020 року до 31 жовтня 2022 року, що підтверджується довідкою Управління соціальних виплат і компенсацій Корабельного району від 23 липня 2020 року.

Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» та довідки ФОП ОСОБА_9 ОСОБА_4 працевлаштована та отримує дохід.

Відповідно до рішення служби у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради від 22 березня 2021 року № 74.2

«Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », 02 грудня 2019 року до Служби у справах дітей та сім`ї Баришівської селищної ради надійшла письмова заява від ОСОБА_1 про вжиття заходів стосовно ОСОБА_2 , яка 29 листопада 2019 року забрала хвору дитину ОСОБА_3 та поїхала до міста Миколаєва. У результаті перевірки умов проживання (акт обстеження умов проживання від 13 грудня 2019 року) встановлено, що умови проживання родини ОСОБА_4 задовільні, дитина забезпечена ліжком, візочком, засобами особистої гігієни, відповідним одягом, іграшками. Житлове приміщення чисте та затишне, між членами родини теплі та доброзичливі стосунки. Малолітня ОСОБА_3 обліковується у педіатра сімейної амбулаторії № 2 Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7», відвідується лікарем за місцем проживання. Стан здоров`я дитини перебуває на контролі. ОСОБА_4 ставиться до дитини відповідально, виконує всі рекомендації лікаря.

29 липня 2020 року до служби у справах дітей та сім`ї Баришівської селищної ради надійшла письмова заява від ОСОБА_4 , що 07 липня 2020 року

ОСОБА_1 разом із своїми батьками обманним шляхом забрав малолітню дочку та вивіз її до міста Києва, ігнорує телефонні дзвінки та не дає бачитись з дитиною. Комісією у складі працівника Служби та інспектора ювенальної превенції Баришівського відділення поліції було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_3 дійсно перебуває за вказаною адресою. Дівчинка проживає в одній кімнаті з татом, має окреме ліжко для сну, забезпечена одягом, продуктами харчування, іграшками. Матері дали можливість побачитись з дочкою, обом батькам роз`яснили їхні права та обов`язки щодо участі у проживанні та вихованні дочки (акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 29 липня 2020 № 139).

Відповідно до рішення Служби у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради від 22 березня 2021 року № 74.2

«Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 є дитиною дошкільного віку, в такому віці діти потребують більше материнської уваги, турботи та догляду, ніж батьківського авторитету та допомоги. Враховуючи зазначене, а також самовільні, без погодження з матір`ю, дії батька щодо зміни місця проживання дочки, орган опіки та піклування дійшов висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю

ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

У справі були допитані свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що саме він здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, виходячи із забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги її малолітній вік, проживання на даний момент з батьком та його сім`єю у звичних для неї умовах, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від дитини в іншому місці, тому наявні підстави для визначення місця проживання дитини саме з батьком. Разом із цим ОСОБА_1 із дочкою тривалий період проживають за однією адресою, але він не має змоги зареєструвати дитину в зв`язку з відсутністю згоди на це відповідача ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини

від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною першою статті 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження

№ 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини».

У постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження

№ 61-9005св21) Верховний Суд вказав, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява

№ 31111/04)).

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти стосунки або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд має з`ясувати, чи виконав ОСОБА_1 обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, та чи довів ОСОБА_1 , що проживання дитини з ним відповідатиме її найкращим інтересам.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 створив умови, за яких мати дитини була відчужена від неї, змінивши у липні 2020 року місце проживання дитини без згоди матері та не повернувши малолітню дитину матері, з якою вона на той час проживала. ОСОБА_1 таким чином перешкоджає матері у спілкуванні з малолітньою дочкою, позбавляє її належної опіки і виховання з боку матері, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, а також суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини.

Врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши інтереси дитини, її малолітній вік, психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, висновок органу опіки та піклування, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову, визначивши місце проживання дитини з матір`ю.

Дотримуючись балансу між інтересами малолітньої ОСОБА_3 , правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, суди правильно вирішили спір шляхом визначення місця проживання дитини з матір`ю, врахувавши, що 19 листопада 2022 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , яка має дитину від попереднього шлюбу. Також враховано, що разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 проживає його дружина та її дитина, мати позивача та дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дочки сторін із матір`ю пов`язується також із тим, що з 24 лютого 2022 року і на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 фактично не може брати участь у вихованні дочки, оскільки є військовослужбовцем Збройних Сил України, малолітня ОСОБА_3 проживає за місцем проживання батька зі своєю бабусею, що не відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, під час вирішення спору надали першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та визначили місце її проживання з матір`ю.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надаючи оцінку доводам та вимогам касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів враховує таке.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня

2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанцій висновків, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), оскільки висновки в указаних справах не суперечать висновками судів під час розгляду цієї справи.

Так, у справі № 377/128/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову шляхом визначення місця проживання дитини з матір`ю, виходив, зокрема, з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховуються ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; стосунки, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Також суди правильно взяли до уваги ту обставину, що відповідач самовільно забрав сина з дитячого садочка та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися позивачці з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини, пояснення представників соціальних служб у судовому засіданні, які намагались вжити заходів для поновлення стосунків між матір`ю та батьком дитини, між батьками та дитиною, а також той факт, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення родинних стосунків.

Отже, Верховний Суд не вбачає жодної невідповідності мотивування висновків суду апеляційної інстанції процитованим скаржником висновкам касаційного суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно взяли до уваги висновок Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю дворічної давності та не мотивували причини відхилення новоствореної позиції служби щодо необхідності визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком, колегія суддів відхиляє, оскільки висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Крім того, колегія суддів вважає, що застосування судом апеляційної інстанції Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, не впливає на правильність судового рішення і не може бути єдиною підставою для скасування правильних і законних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки за встановлених судами фактичних обставин справи та при правильному застосуванні судами інших норм матеріального права скасування судових рішень з цих підстав є скасуванням з формальних міркувань, тому доводи касаційної скарги в цій частині відхиляє.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанцій не допитав всіх свідків, які були викликані судом, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з`явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з`явилася.

З огляду на матеріали справи в судових засіданнях надали свої пояснення свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Проте ні позивач, ні його представник не заперечували проти розгляду справи за відсутності інших свідків, які були викликані до суду за заявою позивача ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом права представника позивача адвоката Литвиненка Р. С. брати участь у судовому засіданні, що передбачено статтею 43 ЦПК України не заслуговують на увагу, враховуючи таке.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду 08 серпня 2023 року о 14 год 15 хв.

До початку судового засідання на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача адвоката Литвиненка Р. С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що у зв`язку з погіршенням здоров`я представник позивача не має можливості бути присутнім у судовому засіданні 08 серпня 2023 року, тому просив відкласти розгляд справи на іншу дату, враховуючи те, що його лікування триватиме до одного місяця.

Відповідно до протокольної ухвали Київського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року розгляд справи відкладено на 12 вересня 2023 року о 14 год 45 хв.

Про відкладення розгляду справи на вказану дату учасники справи повідомлені належним чином.

Як підтверджується матеріалами справи, 12 вересня 2023 року представник позивача адвокат Литвиненко Р. С. прибув до апеляційного суду для участі у судовому засідання, був присутнім під час розгляду справи.

Отже, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом процесуального законодавства щодо розгляду справи без участі представника позивача за наявності клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату під час перегляду оскаржуваних судових рішень Верховним Судом не підтвердилися.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки на підставі вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежнос від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04,

від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії, судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Колегія суддів зазначає, визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє позивача батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків, спір між якими вирішено судом.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61?17922св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19 (провадження № 61-9819св22).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вказаного колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 квітня

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк