Справа 279/4901/23 Номер провадження 2/279/56/24
РІШЕННЯ
"15" лютого 2024 р.
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі
головуючого судді Коваленко В.П.,
секретаря Лепесевицької В.В.
представника позивача адвоката Бугайова Д.М.
представника відповідача адвоката Рупс В.О. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім"єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна , -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт проживання її та відповідача однією сім"єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 23.02.2010, а також поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину
- житлового будинку загальною площею 56,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ще ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Домолоч Коростенського району вона обвінчалась із відповідачем. З того часу стали проживати однією сім"єю без реєстрації шлюбу, вести спільний побут , планувати спільне сімейне життя. Шлюб зареєстрували лише 23 лютого 2010 року.
До реєстрації шлюбу в період сумісного проживання було придбано зазначене майно - житловий будинок та земельні ділянки.
Ухвалою від 03 серпня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено до підготовчого судового засідання.
Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки спірне майно придбано їм за кошти, вилучені від продажу квартири в АДРЕСА_2 .
Представником позивачки адвокатом Бугайовим Д.М. надано суду відповідь на відзив, в якому заперечує проти відзиву, стверджує, що спірне майно придбане за кошти матері позивачки.
В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 не визнала позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову.
Оцінивши всі докази та давши їм належну оцінку суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом, сторони обвінчалися в церкві в лютому 2003 року. Норми чинного на той час виникнення спірних правовідносин КЗПШС не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний час. Відповідно, позивач просить встановити факт спільного проживання з січня 2004 року.
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (частина перша статті 25 СК України).
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто , при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.
В підтвердження факту проживання однією сім"єю в період з 01.01. 2004 року по час реєстрації шлюбу позивач надала ряд фотокарток зі зображенням сторін під час відпочинку у Франції, в Криму, на подвір"ї спірного будинку .
Разом з тим , на думку суду, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та у подальшому визнання майна спільною сумісною власністю необхідні належні та допустимі докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків ОСОБА_4 (рідний брат позивачки) та ОСОБА_5 (рідна тітка позивачки) не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту. ОСОБА_5 ствердила, що вона не мала права підійти навіть до воріт домоволодіння.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2018 року в цивільній справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18).
Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї. Не зазначено дата виготовлення такої фотокартки.
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц зазначено, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
Судом встановлено, що 23 лютого 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Коростенським міським відділом реєстрації актів ціивільного стану був зареєстрований шлюб (актовий запис №5) , який розірвано 22 листопада 2021 року (рішення Коростенського міськрайонного суду).
Таким чином, суд приходить до висновку, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією
сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу . Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Судом установлено, що спірне майно у вигляді житлового будинку в с. Рудня Коростенського району та дві земельні ділянки придбані відповідачем після продажу однокімнатної квартири в АДРЕСА_3 неповнолітній (на той час) доньці позивачки ОСОБА_7 , 1993 року народження .
Невдовзі (через 1,5 місяці) за ці ж кошти він придбав спірне домоволодіння та земельні ділянки в АДРЕСА_1 .
Доводи позивачки про те, що вказане домоволодіння та автомобіль був придбаний відповідачем за кошти від продажу матір"ю позивачки ОСОБА_8 частини житлового будинку в м. Коростень є непереконливими.
Як видно із рішення Коростенського міськрайонного суду від 18.11.2013 з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Кредекс Фінанс" стягнуто кошти в сумі 140827 гривень ( а.с.58) . З показів свідка ОСОБА_5 видно, що в подальшому через несплату кредиту, на виконання рішення суду автомобіль був вилучений. Дані обставини повністю спростовують твердження позивачки, що саме вона виплатила 140 000 гривень кредиту за відповідача.
Таким чином, факт придбання спірного майна в АДРЕСА_1 (будинку та земельних ділянок) за кошти позивачки не доведений в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Виходячи із наведеного, суд, встановив, що позивач не довела в судовому засіданні, що в період з 2004 року вона проживала однією сім"єю з відповідачем , що спірне майно придбано за їх спільні кошти, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних фактів не надала , а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України , ст.ст. 60, 74 СК України , суд
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім"єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна , відмовити.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде виготовлено 25 лютого 2024 року.

Суддя В.П. Коваленко