КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5790/2024 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/3979/23

12 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Борисової О.В.

Левенця Б.Б.

при секретарі: Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвоката Кравець Ростислава Юрійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року, постановлену під головуванням судді Притули Н.Г., у цивільній справі за скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілона Олександрівна, ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

30.01.2023 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілона Олександрівна, ОСОБА_1 звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та скасування постанови.

В обґрунтування вимог скарги зазначало, що 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-7348/10 з примусового виконання рішення суду від 17.05.2010 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 76 904,51 доларів США, що еквівалентно 612 582,87 грн та 49 173,11 грн, а всього 661 755,98 грн, судового збору у розмірі 1700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього в сумі 663 575,98 грн; звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Mersedes Benz модель S 350, випуску 2008 року, номерний знак НОМЕР_1 .

В ході проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду від 17.05.2010 було звернуто стягнення на автомобіль Mersedes Benz модель S 350, випуску 2008 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації автотранспортного засобу частково задоволено вимоги АБ «Укргазбанк» в сумі 239 150,34 грн.

У липні 2018 року АБ «Укргазбанк» повторно звернулося з виконавчим листом № 2-7348/10 для примусового виконання рішення суду та просив Відділ державної виконавчої служби вжити заходів щодо подальшого виконання виконавчого листа, за яким залишок заборгованості становив 424 425,64 грн.

12.07.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Городньою Г.Ю. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7348/10, залишок заборгованості за яким становив 424 425,64 грн.

19.01.2023 року ОСОБА_2 здійснила погашення заборгованості в сумі 424 425,65 грн, в результаті чого загальна сума задоволених вимог склала 663 575,98 грн, що дорівнює сумі, яка в резолютивній частині рішення суду визначена як загальна сума, що підлягає стягненню з боржника в гривні.

19.01.2023 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, в якій зазначив, що рішення від 17.05.2010 року виконано в повному обсязі відповідно до виконавчого документа.

АБ «Укргазбанк» вважає, що державний виконавець не виконав усіх заходів, спрямованих на повне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2010 року у справі №2-7348/10, оскільки сплата боржником суми в розмірі 663 575,98 грн не призвела до повного виконання рішення суду.

А тому для захисту порушеного права АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із скаргою та просив суд:

1. визнати дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілони Олександрівни щодо винесення постанови від 19.01.2023 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-7348/10, виданого 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва неправомірними;

2. скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілони Олександрівни від 19.01.2023 про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-7348/10, виданого 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва;

3. зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілони Олександрівни або особу, що її заміняє відновити виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-7348/10, виданого 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року скаргу Акціонерного банку «Укргазбанк», заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілона Олександрівна, ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та скасування постанови - задоволено частково.

Скасовано постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілони Олександрівни від 19.01.2023 про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2.

Скаргу Акціонерного банку «Укргазбанк» в частині визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по відновленню виконавчого провадження - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 14 листопада 2023 року представник заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокат Кравець Ростислав Юрійович подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги Акціонерного банку «Укргазбанк», заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілона Олександрівна, ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та скасування постанови.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вказує на те, що у відповідності до приписів ч. 1. ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Вказує на те, що з постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження від 12.07.2018 року № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7348/10 вбачається, що стягненню підлягає сума боргу в розмірі 424 425,64 грн. Вказана постанова сторонами виконавчого провадження оскаржена не була.

19.01.2023 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Наполягає на тому, що боржник виконав свої зобов`язання у розмірі 424 425,64 грн, отже фактично наявні всі правові підстави для винесення постанови про закриття виконавчого провадження у зв`язку з його повним виконанням. З огляду на те, що стягувач не оскаржував у встановлений десятиденний строк постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення 424 425,64 грн, а боржник виконав своє боргове зобов`язання за вказаним виконавчим провадженням в повному обсязі, то ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

25.01.2024 року на адресу Київського апеляційного суду представником Акціонерного банку «Укргазбанк» Малою Вірою Володимирівною було подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представник зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2010 року у справі №2-7348/10 було вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 76 904,51 доларів США, що еквівалентно 612 582,87 грн

Тобто, вказаним рішенням суду було визначено, що заборгованості по кредитному договору підлягає стягненню з боржника в іноземній валюті, а саме в розмірі 76 904,51 доларів США, що на момент ухвалення рішення становила визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті в сумі 612 582,87 грн.

На підставі вказаного судового рішення Шевченківським районним судом було видано виконавчий лист про стягнення з боржника заборгованості на користь АБ «Укргазбанк» у відповідності до резолютивної частини рішення, зокрема, в доларах США із зазначенням еквіваленту відповідної суми у гривні станом на дату ухвалення рішення суду.

Зазначає, що статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення Іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частиною 3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

У свою чергу, статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. Порядок примусового списання коштів в іноземній валюті регулюється Положенням про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 216 від 28 липня 2008 року.

3 викладеного випливає, що згідно з нормами чинного законодавства стягненню з боржників та перерахуванню стягувачу за рішеннями суду про стягнення боргу в валюті підлягає сума боргу, визначена у судовому рішенні у відповідній валюті зобов`язання, а не її еквівалент в гривні, визначений станом на дату ухвалення судового рішення.

З огляду на зазначене вважає, що виконання за виконавчим листом від 12.08.2010 № 2-7348/10 повинне здійснюватися в іноземній валюті.

Відтак, загальна сума кошів, стягнутих на користь Акціонерного банку «Укргазбанк» на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2010 у справі №2-7348/10 на підставі виконавчого листа №2-7348/10 від 12.08.2010 року складає 41 373,30 доларів США (29 692,27 + 11 681,03).

А залишок суми заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь Акціонерного банку «Укргазбанк» на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2010 у справі №2-7348/10 дорівнює 35 531,21 доларів США (76 904,51 - 41 373,30).

Вважає, що доводи апеляційної скарги законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали не спростовуються, відповідно, Акціонерний банк «Укргазбанк» вважає, що підстави для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від18 жовтня 2023 року відсутні.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 адвокат Кравець Ростислав Юрійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк» Укргазбанк» Приходько Тетяна Петрівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-7348/10 з примусового виконання рішення суду від 17.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 76 904,51 доларів США, що еквівалентно 612 582,87 грн та 49 173,11 грн, а всього 661 755,98 грн, судового збору у розмірі 1 700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а всього в сумі 663 575,98 грн; звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Mersedes Benz модель S 350, випуску 2008 року, номерний знак НОМЕР_1 .

В ході проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду від 17.05.2010 року було звернуто стягнення на автомобіль Mersedes Benz модель S 350, випуску 2008 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного автотранспортного засобу, частково задоволено вимоги АБ «Укргазбанк» в сумі 239 150,34 грн.

12.07.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Городньою Г.Ю. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 12.08.2010 року за № 2-7348/10 про стягнення 424 425,64 грн.

19.01.2023 року ОСОБА_2 здійснила погашення заборгованості в сумі 424 425,65 грн.

19.01.2023 року державний виконавець, виніс постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, в якій зазначив, що виконавчий лист від 12.08.2010 року за № 2-7348/10 виконано.

Задовольняючи частково скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілона Олександрівна, ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та скасування постанови та скасовуючи постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаврилюк Ілони Олександрівни від 19.01.2023 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, суд першої інстанції вказав на те, що суду не надано доказів, що боржником виконано рішення суду у відповідності з виконавчим листом та перераховано на рахунок стягувача згідно з виконавчим листом 76 904,51 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні скарги Акціонерного банку «Укргазбанк» в частині визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по відновленню виконавчого провадження, суд першої інстанції вказав на те, що законодавець передбачив порядок відновлення виконавчого провадження у випадку скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та визначив у ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» за якою у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року відповідає.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Згідно з практикою ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання завдання шкоди одній із сторін.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави закінчення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд визначив стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 рокуу справі № 761/12665/14-ц, в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року по справі № 2-710/11, 29 червня 2023 рокупо справі № 641/6959/20.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу.

У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті.

У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

З огляду на зазначені вимоги нормативно-правових актів, виконання за виконавчим листом Шевченківського районного суду м. Києва було від 12.08.2010 року за № 2-7348/10 повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Іншого порядку стягнення заборгованості у судовому рішенні судом не встановлено та не передбачено її перерахунок в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому у державного виконавця відсутні правові підстави для перерахунку встановленого судом розміру заборгованості у національну валюту - гривню, визначеного у рішенні суду в іноземній валюті (доларах США).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 686/5863/13-ц (провадження № 61-21099св21), від 06 липня 2022 року у справі № 0538/5438/2012 (провадження № 61-20248св21), від 28 вересня 2022 року у справі № 2-306/11 (провадження № 61-6118св22).

Враховуючи викладене, оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США, то державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, виявивши у боржника кошти у гривнях, виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Однак, в порушення вимог статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець перераховував стягувачу грошові кошти у гривнях, а не у валюті, зазначеній в резолютивній частині судового рішення, що не вважається належним виконанням такого рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи вказану скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції, враховуючи зазначені норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що боржником не надано належних та допустимих доказів повного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2010 та сплату на користь АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 76 904,51 доларів США.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова державного виконавця від 19.01.2023 про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-7348/10, виданого 12.08.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва не ґрунтується на нормах Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині її скасування.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення скарги Акціонерного банку «Укргазбанк» в частині визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії по відновленню виконавчого провадження .

Доводи апеляційної скарги про те, що свої зобов`язання у розмірі 424 425,64 грн відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.07.2018 року № НОМЕР_2,боржниця виконала в повному обсязі, а тому державний виконавець підставно виніс постанову від 19.01.2023 року про закінчення виконавчого провадження , колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Велика Палата Верховного Суду також висловлювала висновки щодо особливостей звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті, зокрема, висновки щодо застосування положень Закону України «Про виконавче провадження», у яких вказано, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 (провадження № 14-134цс18).

В постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У даній справі, на виконання рішення суду Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-7348/10 з примусового виконання рішення суду від 17.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору у розмірі 76 904,51 доларів США, що еквівалентно 612 582,87 грн.

Таким чином, у зв`язку з ухваленням судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована сума саме в іноземній валюті у розмірі 76 904,51 доларів США. А тому факт перерахування 19.01.2023 року боржником ОСОБА_2 на виконання вказаного рішення суду коштів в сумі 424 425,65 грн, не може свідчити про фактичне виконання в повному обсязі даного рішення суду, яким було стягнуто заборгованість в іноземній валюті 76 904,51 доларів США, так як за курсом НБУ станом на 19.01.2023 року (1 долар США = 36,5686 грн) 424 425,65 грн була еквівалентною 11 569,15 доларам США.

Іншого порядку стягнення заборгованості у судовому рішенні судом не встановлено та не передбачено її перерахунок в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 686/5863/13-ц (провадження № 61-21099св21), від 06 липня 2022 року у справі № 0538/5438/2012 (провадження № 61?20248св21), від 28 вересня 2022 року у справі № 2-306/11 (провадження № 61-6118св22).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо визнання неправомірними дій державного виконавця про закінчення виконавчого провадження без оскарження стягувачем постанови про відкриття виконавчого провадження, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку доводам скарги стягувача щодо порушення державним виконавцем норм Закону, вказавши на необґрунтованість та незаконність винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті скарги та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені представником заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокатом Кравець Ростиславом Юрійовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокатом Кравець Ростислава Юрійовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвоката Кравець Ростислава Юрійовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвоката Кравець Ростислава Юрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий Судді: