СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23085/23

пр. № 2/759/953/24

03 квітня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Левкова С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що 31.05.1989 року він одружився з ОСОБА_2 та почав проживати разом з нею в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 48,60 м2 (кімнати площею 15.6, 16.4 та 16.6 м2) загальною площею 67,00 м2.

Зазначив, що окрім нього та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали мати дружини - ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_4

Квартира АДРЕСА_1 була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» Комунальним підприємством «Київтрактородеталь» в вересні 1997 року на 3-х осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.09.1997 року кожному з них належало право власності на 1/3 частину квартири. Квартира зареєстрована на праві приватної спільної власності в БТІ м. Києва у реєстрову книгу за № 734109 вересня 1997 року.

В теперішній час будинок АДРЕСА_2 переданий у комунальну власність Київської міської територіальної громади та перебуває на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на майно померлої - на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги згідно вимог ст. 1261 ЦК України були він, як її чоловік, та її мати - ОСОБА_3 .

Вказав, що він звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померлої дружини - ОСОБА_3 померла. ОСОБА_4 був недієздатним, а тому він здійснював за ним догляд замість дружини, яка була його опікуном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат дружини - ОСОБА_4 . Поховання всіх осіб він здійснив самостійно за власні кошти.

Зазначив, що 01.12.2005 року він отримав свідоцтво про право власності на спадщину за законом, згідно якого він отримав у власність 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . Оскільки мати дружини на момент смерті постійно проживала разом з нею на час відкриття спадщини, не відмовилась від прийняття спадщини, то згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається, що вона прийняла спадщину, а тому вона має право на 1/2 частину квартири (1/3+1/6).

Будь-яких інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немає.

Вказав, що в квітні 2005 року він зареєстрував повторний шлюб з ОСОБА_5 та поселив її в квартиру АДРЕСА_1 . З цього часу вони разом проживають в указаній квартирі відкрито, він уклав договір з ЖЕД на оплату комунальних послуг та обслуговування квартири на двох осіб, сплачує всі комунальні послуги та платежі за утримування будинку і прибудинкової території.

Також, вказав, що лише у вересні 2023 року він зареєструвався в указаній квартирі, оскільки раніше не міг зареєструватись в ній, так як був зареєстрований з неповнолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , та не міг перевести на нього особовий рахунок в зв`язку з його неповноліттям.

Зазначив, що він більше 18 років проживає в квартирі АДРЕСА_1 безперервно, користується нею відкрито та сплачує всі затрати по її утриманню і комунальні платежі, зареєструвався в ній. Іншим зацікавлених осіб, які б заявляли б право на частину квартири, немає.

За таких обставин, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 , які належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Колективним підприємством «Київтрактородеталь» 02.09.1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 02.09.1997 року № 69 відповідно до вимог ст. 344 ЦК України.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року позовна заява прийнята до розгляду і відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 52-53).

21 грудня 2023 року від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання проти позову заперечила, посилаючись на те, що спірне майно належить територіальній громаді міста Києва, а за набувальною давністю може бути набуте право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребовуванні якого його власнику було відмовлено. Тому, вважала, що позивачем не доведено підстави, з якими він пов`язує можливість визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, тому просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 61-65).

22 січня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Левкова СА. надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Вказав, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених ст. ст. 336,338,341 і 343 цього Кодексу.

Вказав, що ОСОБА_1 після смерті власників ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в 2004 році та 2005 році добросовістно заволодів частками квартири осіб, які померли, вважав ці частки власністю померлих родичів, не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, продовжував відкрито, безперервно володіти і користуватись спірною частиною квартири більше 18 років.

Зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Померлі власники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніяких угод з позивачем не укладали, спірне майно йому у володіння або користування не передавали.

Враховуючи те, що позивач після смерті дружини та її матері в 2004 році, а також після смерті її брата в 2005 році добросовісно, відкрито, безперервно володіє і користується як своєю 1/6 частиною, так і 5/6 частинами квартири АДРЕСА_1 площею 48,6 м2, при заволодінні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, проживає в указаній квартирі більше вісімнадцяти років, не приховуючи цей факт, сплачує комунальні послуги за всю квартиру, зареєструвався в ній, що свідчить про давність і безперервність володіння цим майном, інші особи не претендують на майно, то можливо відповідно до чинного законодавства України визнати в порядку набувальної давності за ОСОБА_1 право власності на вказану частину квартири (а.с. 81-84).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Левков С.А. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач, будучи в установленому порядку повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, з клопотаннями з процесуальних питань не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість з`явлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

За таких обставин, враховуючи думку сторони позивача та те, що відповідачем подано відзив на позовну заяву із викладенням в ній позиції по суті спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Заслухавши позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Левкова С.А., допитавши свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності,суд дійшов до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 31.05.1989 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюбу, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , виданого Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених 31.05.1989 року, актовий запис № 2243 (а.с. 3).

На момент укладення шлюбу ОСОБА_2 на праві спільно часткової власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/3 частина), ОСОБА_3 (1/3 частина) та Шатилову ВК. (1/3 частина) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.09.1997 року КП «Київтрактородеталь» (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 28.06.2004 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис за № 11159 (а.с. 11).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 26.07.2004 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис за № 12678 (а.с. 12).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_4 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 15.04.2005 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис за № 7202 (а.с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2004 року Дванадцятою державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_1 було відкрито спадкову справу № 2127/05 (а.с. 88-118).

01.12.2005 року державним нотаріусом Дванадцятої державної нотаріальної контори Фещук Н.І. ОСОБА_1 як спадкоємцю 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 117).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 654206283 від 13.11.2023 року ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Судом також встановлено, що 30.04.2005 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , що вбачається зі свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_5 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 16).

Відповідно до відповіді на адвокатський запит Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 20.10.2023 року № 2074/21 у період з 01.01.2004 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_4 , була зареєстровано місце проживання наступних осіб: гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 21.12.1972 по 24.09.2004; гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у період з 21.12.1972 по 24.09.2004; гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у період з 03.12.1970 по 04.11.2005; гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 27.09.2023 по теперішній час (а.с. 17).

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 48,60 м2 (кімнати площею 15.6, 16.4 та 16.6 м2) загальною площею 67,00 м2 (а.с. 18-23).

Згідно звіту про оцінку майна № 18-231024-031, складеного 24.10.2023 року ТОВ «Це№ 5 в будинку АДРЕСА_2 становить 1 701 999,98 грн. без ПДВ (а.с. 25).

Судом також встановлено, що позивач відкрито користується квартирою, здійснює утримання та ремонт, сплачує комунальні платежі тощо, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, факт проживання та користування квартирою підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , допитаних в судовому засіданні, які пояснили, що позивач з 2004 року по сьогодні проживає у квартирі разом з дружиною.

Підстави для неприйняття показів даних свідків до уваги у суду відсутні.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормою ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

До вказаних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 року в справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 27.06.2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що єдиною особою, яка заявила, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном 5/6 частинами квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки проживала разом зі спадкодавцями за однією адресою з 2004 року по теперішній час, є позивач.

Таким чином, судом встановлено, що особи, яким належали 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , померли, спадкоємців, які б зверталися із заявами про прийняття спадщини, не було, спадщина від умерлою не визнавалась.

Відтак, позивач просить визнати право власності на частину нерухомого майна, власник якої невстановлений.

На підставі викладеного, враховуючи встановлення судом добросовісності та безтитульності володіння позивачем спірним майном, позовні вимоги про визнання за ним в судовому порядку права власності за набувальною давністю на 5/6 частинами квартири АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП № НОМЕР_6 ; що проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності за набувальною давністю на 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 квітня 2024 року.

Суддя Н.О. Горбенко