ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 461/6207/22

провадження № 61-7965св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року в складі судді Мироненко Л. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року у складі колегії суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі також - Управління, позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

В обґрунтування заявлених вимог посилалося на те, що у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якому просив суд:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 1650/к від 01 липня 2020 року «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 1911/к від 13 серпня 2020 року;

2) поновити його на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020 року;

3) стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

За наслідками розгляду указаного адміністративного позову рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 380/7392/20 позивачу відмовлено в задоволенні його вимог.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та прийнято нову постанову про задоволення позовних вимог. Визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 серпня 2020 року № 1911/к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020 року та зобов`язано стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 756 232 грн 27 коп., з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року касаційні скарги Міністерства юстиції та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 01 липня 2020 № 1650/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 № 2132/к «Про звільнення», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 серпня 2020 року № 1911/к; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020; стягнено із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 172 159 грн 21 коп., з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Позивач указував, що на виконання рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 943 588 грн 16 коп.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року касаційні скарги Міністерства юстиції та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року скасовано, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року залишено без змін.

Указано, що ОСОБА_1 був правомірно звільнений із займаної посади як такий, що не пройшов випробування у зв`язку із недобросовісним ставленням до посадових обов`язків під час дії випробування. На думку позивача, суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови у справі керувався наданими ОСОБА_1 поясненнями, які містили недостовірну інформацію щодо його діяльності на посаді начальника Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Львів), внаслідок чого ухвалено необґрунтоване судове рішення, зокрема про стягнення з Управління коштів.

Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) вважало, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 943 588 грн 16 коп. на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року на користь ОСОБА_1 відбулася внаслідок недобросовісної поведінки відповідача.

Враховуючи викладене, Управління на підставі статей 1212, 1215 ЦК України просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у сумі 943 588 грн 16 коп. як такі, що набуті ним без достатньої правової підстави.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року у задоволенні позову Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. При цьому у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, а саме згідно із частиною першою цієї статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У такому випадку правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. У цій справі позивач не довів набуття відповідачем спірних коштів у результаті рахункової помилки, а також недобросовісності з боку їх набувача, через що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій справі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року змінено шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

В решті рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті спору про відмову в задоволенні вимог позову є правильними, однак до таких висновків суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів, у зв`язку із чим мотивувальна частина рішення місцевого суду підлягає зміні.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) слід відрізняти від процедури повороту виконання рішення суду. Кондикційний позов урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання судового рішення - нормами процесуального права. За своїм змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Зазначена позивачем у цій справі спірна сума виплачена ОСОБА_1 на підставі судового рішення, ухваленого в адміністративній справі, яке надалі було скасовано. Справа про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглянута адміністративними судами за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки ця справа є адміністративною справою у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України.

За частиною сьомою статті 380 КАС України, якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою-третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Статтею 381 КАС України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ.

Оскільки вимоги Управління мають бути розглянуті та вирішені за правилами КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що положення статей 1212, 1215 ЦК України, якими позивач обґрунтовував вимоги позову в цій справі, не підлягають застосуванню до вирішення спірних правовідносин, що є самостійною підставою для відмови в позові Управління.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

26 травня 2023 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняте у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення Управління у касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 1212, 1215 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті отримання ОСОБА_1 коштів внаслідок недобросовісності його дій, що має наслідком повернення таких коштів.

Заявник у касаційній скарзі наводить обставини, за якими відповідач отримав спірні кошти та посилається на необхідність застосування у цій справі статей 1212, 1215 ЦК України та вирішення спору на підставах, передбачених цими нормами.

Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для повернення спірних коштів згідно з положеннями статей 1212, 1215 ЦК України, оскільки виплата цих коштів ОСОБА_1 виплачена внаслідок його недобросовісних дій.

Зазначає на помилковість висновків суду апеляційної інстанції про неможливість застосування у цьому спорі статей 1212, 1215 ЦК України через необхідність вирішення спірного питання шляхом повороту виконання судового рішення в адміністративній справі за правилами КАС України.

Вважає оскаржені рішення незаконними та необґрунтованими і такими, що підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення вимог його позову на підставах, що передбачені статтями 1212, 1215 ЦК України.

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до Верховного суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі. Витребувано з Галицького районного суду м. Львова цивільну справу № 461/6207/22. Роз`яснено учасникам справи їх право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Суди встановили, що у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якому просив суд:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 1650/к від 01 липня 2020 року «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року №2132/к «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 серпня 2020 року № 1911/к;

2) поновити його на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020 року;

3) стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 380/7392/20 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 380/7392/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та прийнято нову постанову про задоволення позовних вимог. Визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 серпня 2020 року № 1911/к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020 року та зобов`язано стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 756 232 грн 27 коп., з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 380/7392/20 касаційні скарги Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року у справі № 380/7392/20 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 року № 2132/к «Про звільнення» та наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 01 липня 2020 № 1650/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 30 червня 2020 № 2132/к «Про звільнення», з наступними змінами згідно з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 серпня 2020 року № 1911/к; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 14 серпня 2020; стягнено із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 1 172 159 грн 21 коп., з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

На виконання рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 943 588 грн 16 коп.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі № 380/7392/20 касаційні скарги Міністерства юстиції та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року скасовано, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року залишено в силі.

Суд апеляційної інстанції установив, що спірна сума 943 588 грн 16 коп. виплачена на підставі судового рішення, ухваленого в адміністративній справі, яке в подальшому було скасовано, тому ініційоване позивачем питання стягнення цієї суми належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень в адміністративній справі, які вирішуються згідно положень КАС України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та судове рішення суду апеляційної інстанції відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятними з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції від 02 червня 2016 року) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

При цьому суд зобов`язаний вирішити спір на підставі саме тих норм права, які регулюють спірні правовідносини, а застосування до вирішення спору норм права, які не регулюють спірні правовідносини не відповідає вимогам щодо законності відповідного судового рішення.

У поданій до суду в цій справі позовній заяві Управління просило суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 943 588 грн 16 коп. як такі, що набуті ним без достатньої правової підстави.

Як підставу стягнення цих коштів позивач зазначав скасування постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року у справі № 380/7392/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнати протиправним і скасувати наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з указаним судовим рішенням, яке надалі скасовано, Управління (боржник) сплатило ОСОБА_1 (стягувачу) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 943 588 грн 16 коп., який Управління бажає повернути.

Повернення стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням є процесуальною формою захисту прав боржника, яке реалізується через поворот виконання судового рішення.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.

Судове рішення, за яким ОСОБА_1 виплачена спірна сума, було ухвалене, а згодом скасоване, за наслідками розгляду справи адміністративної юрисдикції.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, урегульовані КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За частиною сьомою статті 380 КАС України, якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою-третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 381 КАС України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ.

За змістом указаної статті КАС України, якщо обов`язок щодо вирішення питання про поворот виконання судового рішення не був виконаний судом апеляційної чи касаційної інстанції, відповідач вправі звернутися до суду, у якому перебуває справа, із заявою про поворот виконання рішення.

Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Верховного Суду у справі № 522/12153/19 від 01 березня 2023 року, провадження № 61-9847св22).

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень у такому поверненні, установлених законом.

Натомість позивач, у справі, яка переглядається, вважав за необхідне вирішити спір на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя статті 1212 ЦК України).

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - нормами процесуального права. За своїм змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права.

Такі висновки про застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19).

Таким чином, неправомірним є посилання позивача у цій справі на статтю 1212 ЦК України як підставу для задоволення позовних вимог про повернення спірних коштів за встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що вимоги Управління мають бути розглянуті та вирішені згідно з КАС України щодо повороту виконання рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення статті 1212 ЦК України, якими позивач обґрунтовував вимоги позову, до вирішення спірних правовідносин не застосовуються, що є самостійною підставою для відмови в позові Управління. У зв`язку із цим апеляційний суд обґрунтовано указав на відсутність підстав для задоволення позову у цій справі з наведених підстав, тому правильно змінив мотиви рішення суду першої інстанції про відмову в позові.

З таким висновками суду апеляційної інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України

Як вбачається зі змісту касаційної скарги заявник обґрунтовував свої аргументи відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання застосування статей 1212, 1215 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті отримання відповідачем коштів внаслідок недобросовісності його дій, що має наслідком повернення таких коштів.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно зазначив, що за встановлених фактичних обставин до вирішення цього спору не підлягають застосуванню положення статей 1212, 1215 ЦК України.

У зв`язку з наведеним колегія суддів Верховного Суду вважає, що формування правового висновку у цій справі не є необхідним.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанови суду апеляційної інстанції, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення в указаних частинах - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2023 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська