П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В., з участю секретаря Гусоньки З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2023 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у листопаді 2022 р.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 4600,26 доларів США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.09.2022 р. складає 168185,51 грн. за кредитним договором № MKMOGA00000021 від 14.03.2008 р., яка складається із 4600,26 доларів США 3% річних від простроченої суми. Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що між сторонами укладено кредитний договір № MKMOGA00000021 від 14.03.2008 р., за яким позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 54252,50 доларів США строком до 13.03.2015, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені договором.

Усупереч умовам кредитного договору відповідач кредитні кошти не повернув, що призвело до утворення заборгованості. Представник позивача вказує на те, що зобов`язання щодо повернення грошових коштів між позивачем та відповідачем не припинилися. За таких обставин, на переконання представника позивача, існують достатні підстави для стягнення заборгованості із 3% річних за період із 10.08.2019 до 15.09.2022, яка становить 4600,26 доларів США.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2023 р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також просить вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з відповідача за рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором у період із дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 23.07.2019 р., тобто за період із 14.03.2008 р. по 25.03.2019 р., то за період після винесення виконавчого напису від 23.07.2019 р., із 10.08.2019 р. по 15.09.2022 р. відповідач має заборгованість у розмірі 4600,26 доларів США, яка складається із 3% річних від простроченої суми. Тому вимоги Банку є законними та обґрунтованими.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Рішення суду мотивоване тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі № 2-8245/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору ухвалено, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 389048 гривень, а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» суму боргу у розмірі 200 гривень. Доказів виконання указаного рішення матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі статті 625 ЦК України за період із 24.02.2022 до 15.09.2022 відсутні, тому в цій частині позовні вимоги належить залишити без задоволення із означених мотивів.

Заборгованість за кредитним договором № МКМОGА00000021 позивачем стягнуто у національній валюті. Крім того, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку. Більше того, заборгованість із позивача стягнута в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.03.2008 р. між позивачем і відповідачем укладено кредитний договір № МКМОGА00000021.

За вказаним договором Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 50000 доларів США на споживчі цілі на термін до 13.03.2015 р., а також 4252,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до 8-го розділу договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

У свою чергу, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що стало підставою для їх стягнення у судовому порядку.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі № 2-8245/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору ухвалено, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 389048 гривень, а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» суму боргу у розмірі 200 гривень.

Як підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2018 р. по справі № 308/2302/15-ц (набрало законної сили 21.05.2019 р.), ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2010 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. залишено без змін.

При цьому, як зазначено у згаданому рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі № 2-8245/2010 до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості Банк звернувся до 04.12.2009 р.

Отже, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі № 2-8245/2010 набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку.

Указане враховуються судом при дослідженні обставин, які вже були встановлені рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2018 р. по справі № 308/2302/15-ц та Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі № 2-8245/2010.

Як слідує зі змісту останнього, з відповідача на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 389248,78 грн., що станом на 26.06.2009 р. було еквівалентно 51015,57 доларів США. Водночас, означена сума в іноземній валюті охоплювала заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47580,65 доларів США.

Виходячи з наявності підстав для стягнення заборгованості по 3% річних у іноземній валюті, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

У вимірі фактичних обставин справи суд з`ясував, що відповідач допустив неналежне виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, що призвело до її стягнення у примусовому порядку на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі № 2-8245/2010.

Щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) у договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).

Традиційним у доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).

Як видно з матеріалів справи, рішенням Тячівського районного суду від 06 квітня 2023 р., залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 р. (справа № 307/4131/22), визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, учинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 23 липня 2019 р., зареєстрований в реєстрі за № 223 про звернення стягнення на нерухоме майно - незавершений будівництвом будинок літ. А, 66 % готовності та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк» у погашення заборгованості за кредитним договором від № МКМООА00000021 від 14 березня 2008 р. (а.с.46-50).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. по справі №2-8245/2010 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором MKMOGA00000021 від 14 березня 2008 р. 389048,78 грн., також стягнуто у рахунок повернення заборгованості за цим кредитним договором 200 грн.

Отже, в цій справі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях без визначенням еквівалента в іноземній валюті, а тому втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом вираженим у гривнях, а не іноземної валюти, як це просить Банк.

Крім того, відпала правова підстава, яким Банк обґрунтовував свої позовні вимоги, а саме скасування судом виконавчого листа від 23 липня 2019 р.

Належить констатувати, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення, ухваленого із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2023 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 20 лютого 2024 р.

Судді: