Справа № 497/1972/23
Провадження № 2/497/40/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2024 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.,

секретаря Жукової Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд стягнути з відповідача борг за нотаріально посвідченим договором позики від 20 травня 2019 року за реєстровим №1568, в розмірі 2 394 255,58 грн. та судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на сплату судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що він та відповідач ОСОБА_2 20 травня 2019 року уклали між собою договір позики, за якім ОСОБА_2 отримав 290 050,32 грн., що на час укладання договору складало 11 000,00 доларів США. 07 травня 2020 року між сторонами був підписаний договір про внесення змін до договору позики від 20 травня 2019 року, за реєстровим № 871, посвідчений Діордієвою І.В. приватним нотаріусом Одеського міського округу. До підписання цього договору відповідач отримав додатково грошові кошти в сумі 1 327 762,39 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання договору складає 49 300 доларів США. Згідно п.1 вищевказаного договору про внесення змін, позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти в сумі 1 624 017,69 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання договору складає 60 300 доларів США. Також в останньому договору про внесення змін було змінено строк повернення грошових коштів, а саме трьома частинами в строк до 30 вересня 2020 року. За цім договором позичальник зобов`язався в разі девальвації протягом дії договору національної грошової одиниці України повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентній 60 300 доларів США на день платежу за офіційним курсом. По теперішній час відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню грошових коштів. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, але той постійно ухиляється від повернення позики, тому позивач вимушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом.

Ухвалою судді від 13.09.2023 року було відкрите провадження по справі та вирішено розглядати справу у загальному позовному провадженні, про що повідомлено сторони шляхом надіслання повісток за адресами проживання та реєстрації. Відповідач отримав судову повістку 23.09.2023 року (а.с.27).

13.10.2023 року від представника відповідача адвоката Домущі В.С., який підтвердив свої повноваження електронним ордером серії ВН №1292255 від 13.10.2023 року (а.с.31) надійшло на електрону пошту суду клопотання про перенесення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи та належної підготовки до розгляду (а.с.30). Клопотання було задоволено.

01.11.2023 року до суду ОСОБА_3 надав шляхом формування в системі «Електронний суд» заяву про вступ у справу як представник позивача, у зв`язку з чим просив надати йому доступ до електронної справи в підсистемі «Електронний суд» (а.с.36). Клопотання було задоволено.

10.11.2023 року до суду на електрону пошту надійшло клопотання адвоката Домущі В.С. про витребування доказів, а саме копії Договору позики №1568 від 20 травня 2019 року та Договору про внесення змін до договору позики від 20 травня 2019 року №871, які знаходяться у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Діордієвої І.В. (а.с.41-42). Своє клопотання представник обґрунтував тим, що ОСОБА_2 не підписував наданий Договір про внесення змін до договору позики від 20 травня 2019 року №871. У зв`язку з цим на думку представника є реальні причини вважати, що наданий ОСОБА_1 договір про внесення змін до договору позики від 20 травня 2019 року є сфабрикованим позивачем та не має жодного відношення до належних та допустимих доказів у даній справі, тому на думку сторони відповідача позивач намагається ввести суд в оману. В судове засідання 13.11.2023 року представник відповідача не прибув, в клопотанні не прохав розглянути питання про витребування доказів у його відсутності, тому суд не розглянув дане клопотання.

Ухвалою суду від 13.11.2023 року підготовче засідання було закрите та справу призначено до судового розгляду (а.с.47).

14.12.2023 року представник відповідача ОСОБА_4 надіслав на електрону пошту суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме дублікатів чеків до платіжної інструкції (а.с.50-51), але самих дублікатів чеків не додав, про що свідчить акт працівника канцелярії суду від 14.12.2023 року (а.с.53). Також в цьому клопотанні представник посилається на те що, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки на виконання умов позики №1568 від 20.05.2019 року, відповідач ОСОБА_5 неодноразово перераховував грошові кошти задля погашення суми зобов`язання, а саме 74 513,00 грн.

В цей день представник відповідача також надав повторно клопотання про витребування доказів, в якому просив розглянути клопотання у відсутності відповідача та його представника (а.с.54-55). Під час судового засідання, 14.12.2023 року, позивач та його представник заперечували проти клопотання представника відповідача, зазначили, що таким чином сторона відповідача намагається затягнути розгляд справи, відповідач або його представник має можливість самостійно звернутися до нотаріуса та оглянути цей договір, а для суду в наступне судове засідання сторона позивача може надати оригінали обох договорів. Щодо дублікатів чеків, які не були надані представником відповідача, ОСОБА_1 пояснив, що цей договір позики не єдиний, який був укладений між сторонами, відповідач у 2020 році розраховувався з ним за іншим укладеним договором. В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 було відмовлено та оголошено перерву в судовому засіданні.

12.01.2024 року представником позивача адвокатом Старченко Г.С. шляхом формування документу в системі «Електронний суд» були надані додаткові пояснення (а.с.60-61), в яких зазначено, що копії чеків (які не додані до самого клопотання) та якими відповідач обґрунтовує часткове повернення позики, яка є предметом розгляду даного спору, не мають відношення до цієї справи. Вказані в клопотанні грошові кошти в сумі 74 513,00 грн., були отриманні позивачем на його розрахунковий рахунок для погашення заборгованості за іншим договором позики, який був укладений 20 травня 2019 року за реєстрованим №1567 і не має відношення до справи. При цьому додано графік погашення заборгованості за договором позики грошових коштів, копію договору позики грошових коштів №1567 та договору про внесення змін до цього договору (а.с.62,63, 63-65).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , який здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії АІ №1486851 від 01.11.2023 року від 01.11.2023 року (а.с.43) в судове засідання з`явилися, але у зв`язку з неявкою сторони відповідача не наполягали на фіксації судового процесу, а представник ОСОБА_3 надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу без участі сторони позивача (а.с.69).

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, його представник ОСОБА_4 29.01.2024 року надав втрете клопотання про витребування доказів, посилаючись на те, що приватний нотаріус Дєордієва І. відмовила йому на його адвокатський запит, дане клопотання просив розглянути у відсутності відповідача та його представника. У задоволенні цього клопотання було відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 20 травня 2019 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 290 050,22 грн., що за офіційним кусом Нацбанку України на день посвідчення договору складало 11 000,00 доларів США. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №1568. Договір складено на відповідних бланках ННЕ 919424-ННЕ919425 (а.с.8-9). На зворотному боці договору є відмітка нотаріуса про додатковий договір від 07 травня 2020 року.

Відповідно до умов Договору - договір позики є безпроцентним, але у п.8 сторони дійшли згоди, що при не своєчасному поверненні грошових коштів, позичальник зобов`язався сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми. Строк повернення коштів був визначений сторонами у п.5 Договору 12.04.2020 року.

Підтвердженням повернення боргу відповідно до п.7 Договору має бути розписка Позичальника про одержання суми позики в повному обсязі. Після повного виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позикодавець зобов`язався передати йому примірник даного договору.

Так, 07 травня 2020 року між сторонами був укладений договір про внесення змін до Договору позики грошових коштів, посвідчений Дєордієвою І.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20 травня 2019 року, за реєстровим №1568. Відповідно до цього договору сторони погодилися внести зміни до п.1 Договору позики грошових коштів від 20 травня 2019 року за реєстровим №1568 та відповідно до цих змін позичальник ОСОБА_2 отримав ні 290 050,22 грн., як зазначено у попередньому договорі, а 1 624 017,69 грн., що за офіційним кусом Нацбанку України на день підписання договору складає 60 300,00 доларів США. Цей договір також посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №871. Договір складено на відповідному бланку НОІ 445092 (а.с.10).

Також сторони змінили строк повернення грошових коштів 30.09.2020 року. Повернення коштів обумовили трьома етапами:

- з 30.06.2020 року до 10.07.2020 року - суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 30 000,00 Доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу;

- з 05.09.2020 року до 15.09.2020 року - суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 24 000,00 Доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу;

- з 15.09.2020 року до 30.09.2020 року - суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 6 300,00 Доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Відповідно до статей 1046, 1047 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У відповідності до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відсутність у відповідача відповідної розписки Позичальника про повернення боргу, як було обумовлено в п.7 Договору, підтверджує той факт, що борг за договором позики відповідачем не повернутий.

Фактично представник відповідача оспорював факт укладення Договору про внесення змін до Договору позики №1568 та не оспорював факт укладання договору від 20 травня 2019 року за яким ОСОБА_2 отримав 290 050,22 грн. (11 000,00 доларів США).

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

21 липня 2023 року позивачем на ім`я відповідача ОСОБА_2 було складено претензію, яка залишилася поза увагою позичальника (а.с.13). Тому на вимогу п.9 Договору від 20.05.2019 року позивач звернувся до нотаріуса підписавши заяву про суму заборгованості, яка підлягає поверненню та строку платежу, відправлену Відповідачу зі зворотним повідомленням, у порядку ст.84 Закону України «Про нотаріат» (а.с.14)

Щодо стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті.

Статтею 524 ЦПК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, з цього приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові №464/3790/16-ц від 16.01.2019 року зазначила, що була висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц.

Так як позивач просить стягнути заборгованість тільки у гривневому еквіваленті, суд вважає за можливим задовольнити цю вимогу.

Визначаючи заборгованість у гривневому еквіваленті суд бере до уваги офіційний курс гривні станом на час звернення позивача до суду (28.08.2023 року) 1 долар США 36,5686 грн., тобто 60 300 доларів США х 36,5686 грн. = 2 205 086,58 грн.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість в національній валюті.

Щодо стягнення 3 відсотків річних суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості трьох процентів річних за період з 01.10.2020 року по 10.08.2023 року (а.с.11) вбачається, що три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 2 205 086 грн. 58 коп. становить 189 169 грн. 00 коп. , а саме

- з 01.10.2020 року по 31.12.2020 року 92 дні = 2 205 086,58 грн. х 3,000%/100% х 92/366 = 16 628,52 грн.;

- з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 365 днів = 2 205 086,58 грн. х 3,000%/100% х 365/365 = 66 152,60 грн.;

- з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 365 днів = 2 205 086,58 грн. х 3,000%/100% х 365/365 = 66 152,60 грн.;

- з 01.01.2023 року по 10.08.2023 року 222 дні = 2 205 086,58 грн. х 3,000%/100% х 222/365 = 40 235,28 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі №718/2080/17-ц.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №459/3560/15-ц зазначено, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження за наслідком досліджених матеріалів по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про сплату трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірними, а тому за період з 01.10.2020 року по 10.08.2023 року з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення три проценти річних у розмірі 189 169 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у сумі 13 420,00 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 352 ЦПК України, 525, 526, 1046, 1047 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики від 20 травня 2019 року за реєстраційним номером 1568 та договором про внесення змін до цього договору позики від 07 травня 2020 року за реєстраційним номером 871, що посвідчені приватним нотаріусом Дєордієвою І.В., в розмірі 2 394 255 (два мільйони триста дев`яносто чотири тисячі двісті п`ятдесят п`ять) гривень 58 копійок, та сплачену суму судового збору в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца