Номер провадження: 22-ц/813/372/24
Справа № 523/2137/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням шляхом виселення з приміщень домоволодіння. В обґрунтування позову вказував на те, що йому на праві приватної власності належить 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами. Право власності зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Вищевказану нерухомість позивач придбав у ОСОБА_7 яка, в свою чергу, отримала це майно у свою власність від ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування від 30 жовтня 2002 року. Попередній власник 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами та члени його родини - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без жодних правових підстав й досі зберігають там свої речі. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року зобов`язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні власністю. Однак відповідачі до теперішнього часу рішення не виконали, у зв`язку з чим, перешкоджають позивачу користуватись майном (т. 1, а.с. 2-5).

29 квітня 2021 року рішенням Суворовського районного суд м. Одеси (головуючий - суддя Середа І.В.) позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні, належних на праві власності 14/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а зі сторони АДРЕСА_2 , шляхом виселення з приміщень домоволодіння, зазначених в технічному паспорті від 08.11.2012 р. у житловому будинку літ. "Б" з приміщень: 6-1 - коридор, площею 2,6 кв.м, 6-2 - санвузол, площею 2,3 кв.м, 6-3 - коридор площею 8,0 кв.м,6-4 - житлова площею 13,4 кв.м, загальною площею 35,6 кв.м., ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.3, а.с. 17-18).

07 червня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2021 року. Апелянт наголошує на тому, що будинок, який було зареєстровано на ОСОБА_3 не є тотожним від фактичного будинку, адже, як вважає апелянт, документи ОСОБА_3 оформлені на старий будинок, який самозруйнувався у 1983 році. В свою чергу, як вказує представник апелянта, подружжя ОСОБА_8 своїми силами і за власні кошти збудували новий двокімнатний будинок, заклавши новий фундамент та розширивши розміри будинку. Так, на думку представника апелянта, збудований у 1984 році новий будинок, його документи та параметри, не фігурували при оформленні документів ОСОБА_3 . Тому, представник апелянта вважає, що самозруйнований та новозбудований будинки між собою не мають нічого спільного, крім адреси. З огляду на викладене, представник апелянта просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2021 року і постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач своїм правом, закріпленим положеннями ст. 360 ЦПК України, не скористався, відзив на апеляційну до суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, представником апелянта неодноразово заявлялися колегії суддів відводи.

Так, 10 жовтня 2022 року представник апелянта - адвокат Розовайкін М.Л. заявив відвід головуючому - судді Дришлюку А.І. (т. 3, а.с. 58). Ухвалою Одеського апеляційного суду вказану заяву визнано необґрунтованою та в порядку ч. 3 ст. 40 ЦПК України справу передано до канцелярії суду для розгляду заяви про відвід (т. 3, а.с. 61-63). Ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі судді Кутурланової О.В.) від 12 жовтня 2022 року в задоволенні заяви представника апелянта про відвід судді Дришлюка А.І. відмовлено (т. 3, а.с. 65-66). У зв`язку із передачею заяви про відвід на розгляд іншому судді, що не входить до складу колегії, судове засідання, що було призначене на 13 жовтня 2022 року, не відбулося, а розгляд справи був перенесений.

У подальшому, 19 жовтня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано заяву представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича про відвід колегії суддів в складі суддів Дришлюка А.І., Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т. 3, а.с. 71-74). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича про відвід колегії суддів в складі головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. у цивільній справі №523/2137/16-ц залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 39 та ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Крім того, 16 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 - Розовайкін Микола Леонідович подав повторно заяву про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т. 3, а.с. 147), яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року була залишена без розгляду на підставі ч. 3 ст. 39 ЦПК України (т. 3, а.с. 194-196).

В судовому засіданні 08 лютого 2024 року представник відповідачів - адвокат Розовайкін М.Л. та відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали. Інші учасники провадження в судове засідання не заявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Причини такої неявки суду не повідомлено, клопотання про відкладення та/або розгляду за їх відсутності не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, в судовому засіданні 08 лютого 2024 року також було відхилено відвід складу колегії суддів, про що винесено відповідну ухвалу, встановлено зловживання правом на відвід з боку представника відповідачів Розовайкіна М.Л .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі займають приміщення, які входять до 14/100 частини домоволодіння належних на праві власності позивачу, без відповідних правових підстав, оскільки 30 жовтня 2002 року відбулося відчуження вказаної частини домоволодіння відповідачем ОСОБА_1 , а для відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право на проживання було похідним від права власника, тому вони створюють перешкоди ОСОБА_3 в реалізації права власності на користування належним майном на свій розсуд. В зв`язку з наведеним, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в повному обсязі (т. 3, а.с. 18).

Разом з тим, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 листопада 2003 року отримав в дар 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а зі сторони АДРЕСА_2 , яке складалось в цілому з трьох кам`яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 93,0 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв.м. Договір дарування було зареєстровано 27.12.2012 року (т. 1, а.с. 7). Право власності позивача зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 27 грудня 2012 року. Вищевказану нерухомість позивач набув від ОСОБА_7 , яка, в свою чергу, отримала це майно у свою власність від ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування від 30 жовтня 2002 року.

З матеріалів справи вбачається, що за договором від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а зі сторони АДРЕСА_2 , яке складалось в цілому з трьох кам`яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 83,26 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв.м. (т. 1, а.с. 20)

Житлове приміщення за вказаною адресою було предметом декількох проваджень.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року (справа №2-195), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року було зобов`язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме 14/100 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , а зі сторони АДРЕСА_2 . Судом також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів дарування від 30 жовтня 2002 року та від 04 листопада 2003 року (т. 1, а.с. 13-19 зворот).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року (справа №523/17040/13-ц) позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщення у житловому будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а зі сторони Нерубальська буд.16. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення - залишено без задоволення (т. 1, а.с. 23-26).

01 грудня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області апеляційні скарги ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_3 ), представника Розовайкіна Миколи Леонідовича (в інтересах ОСОБА_1 ), ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були відхилені. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року - залишено без змін (т. 1, а.с. 28-30 зворот).

15 червня 2016 року ухвалою ВССУ касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 1 грудня 2015 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1, а.с. 159-160 зворот).

При новому апеляційному розгляді Апеляційний суд Одеської області 15 вересня 2016 року своєю ухвалою апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , який приєднався до апеляційних скарг відповідно до ст. 299 ЦПК України, задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року в частині задоволення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком скасував. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком закрив (т. 1, а.с. 161-166).

Ухвалою від 01 лютого 2017 року ВССУ касаційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року залишено без змін (т. 1, а.с. 172-173 зворот).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2013 року, з урахуванням ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2013 року про виправлення описки, по цивільній справі № 523/1202/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 31-33). Рішення суду набрало законної сили 01 червня 2013 року. На вказану обставину звертав увагу суд касаційної інстанції в ухвалі від 15 червня 2016 року в межах справи №523/17040/13-ц (т. 1, а.с. 160), проте не звернув увагу суд першої інстанції, що обумовило прийняття помилкового рішення.

Разом з тим, Конституцією України гарантовано не тільки захист права власності, але й захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

За обставинами даної справи спірне житло, було набуто позивачем безкоштовно за договором дарування, відповідачі не мають іншого житла, а тому з врахуванням практики Європейського суду, апеляційним суд вважає, що втручання у вигляді виселення відповідачів зі спірного приміщення є непропорційним, та з врахуванням вже встановлених преюдицій вищевказаним рішенням суду, яким вже відмовлялось в задоволенні вимог щодо виселення відповідачів, у задоволенні позову в даній слід відмовити.

Щодо посилань адвоката Розовайкіна М.В. в апеляційній скарзі на різність домоволодінь, то вказане питання вже було предметом судового розгляду в межах справи №523/9088/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи - Суворовська рай адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, та визначення права власності подружжя на знов збудовану домобудівлю, за наслідками якого 30 травня 2018 року в межах цієї справи (провадження № 61-8022св18) рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення було відмовлено.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Розовайкіна Миколи Леонідовича - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк