Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 935/977/20
Провадження № 2/935/14/24
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2024 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Янчук В.В.,

за участі секретаря- Кумечко С.М.,

сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коростишів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - секретар Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцька Лідія Юліївна про визнання заповіту недійсним,-

УСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач звернувсь до суду з даним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - секретар Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцька Л.Ю. про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 . Згідно заповіту складеного 28.01.2005 р., що посвідчений сільським головою Харитонівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за № 22 ОСОБА_7 заповів все належне йому майно позивачу ОСОБА_8 . Згідно свідоцтва про переміну прізвища , імені по батькові від 26.01.2006 р. відбулась зміна імені позивача ОСОБА_8 на ОСОБА_9 . Після смерті батька залишилось спадкове майно, зокрема право на земельну ділянку для ведення товарного виробництва площею 2,1984 га, згідно Державного акту серії ЯГ № 761454. У вересні 2019 р. позивачем подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Самойленка А.Г. та було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_7 . Позивачу стало відомо, що існує інший заповіт, що складений 21.05.2018 р. в с. Шахворостівка Коростишівського району Житомирської області та зареєстрований в реєстрі за № 27, що посвідчений секретарем Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцькою Л.Ю., за яким внук ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 та правнук ОСОБА_6 в рівних частках наділені правом отримати земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва, площею 2,1984 га, згідно Державного акта серії ЯГ № 761454, після померлого ОСОБА_7 .

При житті батько ніколи не віддавав переваги і не виражав намірів заповідати відповідачам все належне йому майно, зокрема земельну ділянку площею 2,1984 га. На момент складення 21.05.2018 р. заповіту батько позивача тяжко хворів та не міг усвідомлювати значення своїх дій і згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України просить визнати його недійсним, оскільки не дотримано істотної вимоги до правочину вільне волевиявлення заповідача ОСОБА_7 . Батько виявляв ознаки психічного розладу, запаморочення, внаслідок чого він не міг правильно оцінити ситуацію, що склалася та зробити правильні висновки, функції пам`яті були значно знижені, вільне волевиявлення не було можливим. В 2018 р. батьку було майже 82 роки, мав явно виражені ознаки захворювання, не розумів значення своїх дій та слів, не пам`ятав що робить, не впізнавав родичів, отже на момент складання заповіту, 21.05.2018 був таким, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Так як вказаний тяжкий психічний розлад за своїм перебігом носив прогресуючий характер, то станом на 21.05.2018 р., тобто на період посвідчення оспорюваного заповіту, батько позивача не міг керувати своїми діями і сприймати правових наслідків, його підписи у оспорюваному заповіті є нестійкими, сумнівними та вказані двічі, що достеменно підтверджує викладені позивачем обставини його недійсності. За таких обставин у секретаря Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області ОСОБА_10 могли виникнути обґрунтовані сумніви того, що батько позивача не усвідомлював значення, зміст і наслідки цієї дії. На час посвідчення спірного заповіту Шахворостівська сільська рада Коростишівського району Житомирської області не вправі була покладати обов`язки на посадову особу по вчиненню нотаріальних дій на території не підпорядкованого їй села.

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту своїх спадкових прав позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 21.05.2018 р., складений на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що посвідчений секретарем Шахворостівської сільської ради Білоцькою Л., зареєстрований в реєстрі за № 27.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів та доводів, що викладені в позові та просили їх задовольнити. Вказали, що позивач та батько перебували у нормальних стосунках, з 2012 р. позивач до дня смерті відвідував батька, з 2010 р. батько мав старечий маразм, мав порушення пам`яті та орієнтації у навколишньому середовищі, виявляв ознаки психічного розладу, з 2018 р. не впізнавав родичів, а тому на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В судовому засіданні, 20.06.2023, відповідач ОСОБА_4 та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_5 , а в подальшому їх представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити. Відповідно до відзиву та пояснень в судовому засіданні слідує, що упродовж останніх семи років позивач зі своїм батьком ОСОБА_7 взагалі не спілкувавсь у зв`язку з неприязними стосунками. Починаючи з 2012 р. і до дня смерті ОСОБА_7 у вересні 2018 р. позивач не цікавився його життям, не перевідував по місцю його постійного проживання в с. Глибочок Коростишівського району, допомоги йому не надавав. Вказані обставини й стали підставою для розпорядження ОСОБА_7 своїм власним майном на користь відповідачів. Відповідачі, як внуки, підтримували родинні стосунки зі своїм дідом, відвідували його та ОСОБА_4 надавав діду допомогу. Твердження позивача про тяжкі психічні розлади у ОСОБА_7 , які на його думку виникли ще з 2010 р. та носили прогресуючий характер, у зв`язку з чим станом на 21.05.2018 ( на час складання оспорюваного заповіту) він не міг керувати своїми діями і сприймати правові наслідки є безпідставними, оскільки до останніх днів ОСОБА_7 спілкувався з родичами, односельчанами, яких впізнавав, пам`ятав, як їх звати, орієнтувався у повсякденному житті. ОСОБА_7 разом з дружиною ОСОБА_11 , в підсобному господарстві доглядали велику рогату худобу, коні, свині, птицю. ОСОБА_7 недієздатним судом не визнававсь. Записи про психічний стан пацієнта ОСОБА_7 , які зроблені в медичних картках викликають сумніви щодо їх достовірності та об`єктивності, оскільки заповнені лікарем ОСОБА_12 , який в 2010 р. був хірургом Коростишівської ЦРЛ ім. Д.І.Потєхіна і не мав спеціальних медичних знань в області психіатрії та психології. Під час складання заповіту від 21.05.2018 р. були дотримані вимоги статей 1233, 1234, 1247 ЦК України.

В судовому засіданні, 20.06.2023 третя особа секретар Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцька Л.Ю. щодо позовних вимог заперечила, в їх задоволенні просила відмовити. Зазначила, що була секретарем Шахворостівської сільської ради до липня 2019 р., як на секретаря були покладені обов`язки по вчиненню нотаріальних дій. Померлого ОСОБА_7 та його дружину особисто не знала. На момент посвідчення заповіту, 21.05.2018 р. ОСОБА_7 , не виявляв ознак психічного розладу, йому ставились питання щодо встановлення його стану, він поводив себе адекватно, відповідав на всі запитання. Розумів правові наслідки нотаріальної дії, не перебував під впливом насильства. ОСОБА_7 самостійно підписав заповіт та у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Заповіт був посвідчений у приміщенні Шахворостівської сільської ради, про що зазначено у посвідчувальному написі. В подальшому, в судові засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду подала заяву, відповідно до якої просить здійснювати розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показала, що є дружиною померлого ОСОБА_7 , з яким прожили разом 22 роки. Чоловік був здоровим, психічно не хворів, на обліку в лікаря психіатра не перебував, разом тримали господарство. ОСОБА_7 вирішив переписати пай дітям померлого сина ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та первістку правнуку ОСОБА_13 , це було його рішення. В 2010 р. чоловік захворів на аденому простати, перебував на лікуванні. В період з 2010 р. по 2012 р. ні позивач , ні його сестра до батька не навідувались, а до 2017 р. син з батьком не спілкувались. ОСОБА_7 всіх впізнавав, мав пам`ять. Після 2017 р. позивач з сестрою час від часу приїжджали до батька. Онуки (відповідачі у справі) ОСОБА_14 та ОСОБА_15 приходили до діда, ОСОБА_14 допомогав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду показала, що в період з 2010 по 2019 р. вона була завідуючою в медпункті в с. Харитонівка, до їх дільниці і входило с. Глибочок. Щороку, в перших місяцях вона робила обхід дільниці та проводила опитування, а потім раз в місяць відвідувала людей, а по можливості та необхідності робила це частіше. ОСОБА_7 був без ознак психічних захворювань, на обліку у психіатра не перебував, був адекватний, багато розповідав та розпитував. Мав захворювання аденоми простати, як медик двічі робила ін`єкції, надавала консультації по догляду. Востаннє бачила ОСОБА_7 приблизно за півтора місяці до смерті, він був при свідомості.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду показав, що ОСОБА_7 знав як «діда». На весні 2018 р. він таксував та мав виклик: він забрав з с. Глибочок та завіз в с. Шахворостівку ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , до сільської ради дід ходив сам.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , суду показав, що проживає в с. Глибочок близько 25 років. До ОСОБА_7 відносився, як до діда, який давав йому поради, один одному допомогали в роботі. В ОСОБА_7 була гарна пам`ять, він був адекватною дюдиною, дід ображавсь, що з сином в нього не ладнаються стосунки. Востаннє він бачив ОСОБА_7 приблизно за тиждень до його смерті, він був нормальним.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , суду показав, що позивач ОСОБА_1 є його товаришем, та бачив його батька декілька разів, коли заїжджали до нього, точно не пам`ятає коли саме (приблизно 2011, 2012 , 2015р). Коли свідок бачив ОСОБА_7 , то останній говорив про одне, потім про інше, заговорювавсь. Коли заходила дідова співмешканка, дід припиняв розмову. Стосунки у діда з сином були нормальними. Востаннє бачив ОСОБА_7 приблизно в 2015 р., то останній був недоглянутий, неадекватний, не все розумів, йому необхідно було все розповідати.

В судовому засіданні ОСОБА_20 суду показала, що є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_7 . Після смерті мами батько вдруге одруживсь і після цього дружина ОСОБА_21 недопускала до батька. В 2010 р. в батька виявили аденому простати та вони з братом забрали його на лікування до лікарні в м. Житомир. В 2017 р. у батька погіршився стан здоров`я. Разом з братом почали їздити до батька з 2016 чи з 2017 р. На свято «Водохреще» ( 2016 чи 2017 р.) свідок приїздила до батька, в будинку було брудно, а батько був недоглянутий, їх з братом не впізнавав, не усвідомлював значення своїх дій, був неадекватний. Їх з братом батько любив, до позивача відносився добре. Востаннє свідок бачила батька 07.08.2019 р.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_22 суду показала, що в 2016 чи в 2017 р. на свято «Водохреще» приїздила з ОСОБА_20 до батька позивача. ОСОБА_7 був брудний, дочку не впізнав. В подальшому ще декілька разів приїздили до ОСОБА_7 , він не міг самостійно пересуватись, нікого не впізнавав, був неадекватний. В серпні 2019 возила дочку ОСОБА_23 на день народження до батька, але він нічого не розумів.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , і вказана обставина підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.6).

Також встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сільським головою Харитонівської сільської ради Зубленко З.С., 28.01.2015 року був посвідчений заповіт ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 22, відповідно до якого останній на випадок своєї смерті заповів все своє майно ОСОБА_8 (т.1, а.с.7).

У подальшому, 21.05.2018 року ОСОБА_7 склав новий заповіт, посвідчений секретарем Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцькою Л.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 27, відповідно до якого земельну ділянку для ведення товарного виробництва площею 2,1984 га, згідно державного акта ЯГ № 761454 він заповів внуку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , внучці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та правнуку ОСОБА_6 (т. 1, а.с.9).

Відповідно до копії свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_8 змінив своє ім`я на « ОСОБА_24 » ( т.1 а.с. 8).

Як вбачається з копії спадкової справи № 18/2019 до майна померлого ОСОБА_7 , з заявами про прийняття спадщини звернулись: позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_20 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_11 ( 19.03.2020 р.), ОСОБА_5 (19.03.2020) та ОСОБА_4 , який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ( заповіти/спадкові договори) № 57786788 заповіт за № 27 у реєстрі нотаріальних дій, що посвідчений 21.05.2018 Шахворостівською сільською радою Коростишівського району Житомирської області є чинним ( т. 1, а.с.70-102)

Згідно витягів із медичної картки №5151 стаціонарного хворого від 30.03.2020 №320,321, слідує, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходився на станціонарному лікуванні в урологічному відділенні Коростишівської ЦРЛ з 03.09.2010 року до 13.09.2010 року, та з 08.10.2010 року до 21.10.2010 року, відповідно, з діагнозом: аденома простати ІІІ ст., хронічна затримка сечі, загострення висхідного піелоніфриту, старечий маразм, порушення пам`яті та орієнтації у навколишньому середовищі (т. 1 а.с.10,19).

Відповідно до повідомлення КНП « Коростишівська центральна районна лікарня ім. Д.І. Потєхіна» від 14.05.2021 №893, вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на обліку при наркологічному та психіатричному кабінетах ЦРЛ не перебував (т.1 а.с. 240).

Як вбачається з довідки № 134 від 08.02.2019 ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 до дня смерті був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 . Разом з ним за цією адресою були зареєстровані: ОСОБА_11 (дружина) та ОСОБА_25 , ( який не перебуває в родинних відносинах). Вказана обставина підтверджується довідкою № 134 від 08.02.2024 Харитонівської сільської ради ( Т.1 а.с.93).

Позивач просив визнати недійсним вищевказаний заповіт від 21.05.2018 року з підстав, що заповідач ОСОБА_7 на час його посвідчення, через тяжкий психічний розлад не міг усвідомлювати значення, зміст і правові наслідки цієї дії, а також порушення порядку його посвідчення секретарем Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області на території не підпорядкованій сільській раді.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Коростишівського районного суду від 12.01.2021 р. у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ( том 1 а.с.168), яка повернута без виконання, через неоплату її позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується листом від 31.10.2022 р. № 196 провідного експерта КНП "Обласний медичний спеціалізований центр" Житомирської обласної ради ( том 2 а.с. 128).

В подальшому клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивачем не заявлялося, останній в судовому засіданні підтвердив, що заявляти таке клопотання не буде.

Наявні у матеріалах справи копії витягів із медичних карток № 4510 та 5151 та копії цих медичних карток станціонарного хворого від 30 березня 2020 року №320,321, у яких зазначено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на лікуванні в урологічному відділенні КНП «Коростишівська центральна районна лікарня ім. Д.І. Потєхіна мав діагноз: порушення пам`яті та орієнтації у навколишньому середовищі, старечий маразм, не можуть бути достатнім доказом того, що в силу таких порушень здоров`я ОСОБА_7 мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на час посвідчення заповіту, 21.05.2018 р. (т.1а.с. 10-28).

Окрім того, висновок щодо такого психологічного стану був зроблений лікарем-урологом КНП «Коростишівська центральна районна лікарня ім. Д.І. Потєхіна», який не є спеціалістом у галузі психіатрії.

Надані у судовому засіданні покази свідків, не можуть бути беззаперечним доказом того, що ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту від 21.05.2018, не розумів значення своїх дій. Крім того, показання свідків мають розбіжності, а встановити його психічний стан виключно на підставі показань свідків не вбачається можливим.

Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідач ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту 21 травня 2018 року був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про недоведеність позивачем цієї підстави його позовних вимог.

Щодо порушення порядку посвідчення заповіту секретарем Шахворостівською сільською радою Коростишівського району Житомирської області Білоцькою Л.Ю.

Як вбачається з матеріалів справи, заповідач ОСОБА_7 , дійсно, був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 (том 1, а.с.98).

Відповідно до положень ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи, зроблене нею на випадок смерті. При цьому за своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, що тягне за собою відповідні правові наслідки.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою, як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 -1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного, недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247 - 1249, 1253.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

При цьому, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії`від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

Враховуючи викладене, посвідчення заповіту ОСОБА_7 від 21.05.2018 року секретарем Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцькою Л.Ю. не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Слід зазначити, що в Законі Україні «Про місцеве самоврядування в Україні», а також у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, не міститься жодних застережень про повноваження посадових осіб вчиняти нотаріальні дії лише стосовно мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Крім того, ці нормативні акти взагалі не визначають недійсності правочинів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування. Положення ЦК України аналогічно не закріплює правила про посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування заповітів тільки осіб, які належать до цієї територіальної громади.

А отже, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Як негативний наслідок для учасників спадкових правовідносин розуміють насамперед визнання заповіту нікчемним.

Слід також зазначити, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача (постанова Верховного Суду від 9 червня 2022 року, судова справа № 369/1913/17, провадження № 61-12004св21).

Враховуючи викладене, посвідчення заповідачем ОСОБА_7 заповіту у Шахворостівській сільській раді не порушує вимог закону та не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки це суперечитиме принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання. Жодних інших порушень, які б спричинили невідповідність волі заповідача її дійсному волевиявленню при посвідченні секретарем Шахворостівської сільської ради оспорюваного заповіту ОСОБА_7 від 21.05.2018 року судом не встановлено. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року, судова справа № 700/135/17,провадження № 61-47594св18.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіти нікчемними, зокрема, з тих підстав, що уповноважені особи органу місцевого самоврядування посвідчили заповіт не за місцем реєстрації заповідача, є вкрай нерозумно.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року, судова справа №190/234/22, провадження № 61-7045св23.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов до висновку що позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення, з мотивів та доводів, що викладені вище.

З огляду на положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4,10,12,13, 81, 258,259, 263-268 ЦПК України, на підставі ст. 203, 215, 225,1257 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - секретар Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцька Лідія Юліївна про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 21 травня 2018 р., посвідченого секретарем Шахворостіської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцькою Лідією Юліївною та зареєстрований в реєстрі за № 27 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено: 21 лютого 2024 р.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа :Секретар Шахворостівської сільської ради Коростишівського району Житомирської області Білоцька Лідія Юліївна, місцезнаходження, вул. Перемоги, 14-А, с. Харитонівка, Житомирського району Житомирської області.

Суддя В.В.Янчук