КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 755/14972/23

номер провадження 22-ц/824/1866/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівГолуб С.А., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу начальника Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзіжко Романа

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року /суддя Гаврилова О.В./

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - акціонерне товариство «Універсал Банк», -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - Акціонерне товариство «Універсал Банк».

Згідно заявлених вимог, представник скаржника просив суд: визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 ; скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 квітня 2014 року, в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 на все майно ОСОБА_1 , запис про обтяження №5398707.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Скасовано арешт, накладений постановою державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 квітня 2014 року, в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 на все майно ОСОБА_1 , запис про обтяження №5398707.

Стягнуто зі Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн./а.с. 74/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, начальник Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Р. Дзіжко звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував на те, що станом на дату звернення представника боржника ОСОБА_1 до відділу ДВС із заявою про скасування арешту, кошти на депозитний рахунок відділу за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 755/3642/14-ц виданого 05.03.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в розмірі 209 868,97 грн. не надходили, будь які заяви стягувача, щодо виконання рішення суду не надходили, вимоги виконавчого листа не виконано. Таким чином, у державного виконавця не було законних підстав для зняття арешту з майна боржника та відновлення матеріалів виконавчого провадження.

Представник ОСОБА_1 - Левикін В.Є. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, зазначаючи про необґрунтованість її доводів. Вказував, що як вбачається із листа №28.1/63787 від 18 вересня 2023 року, матеріали виконавчого провадження НОМЕР_4 знищені через закінчення строку зберігання їх в архіві відділу державної виконавчої служби, станом на теперішній час арешт, накладений на все майно заявника, не скасовано. Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» та положень Інструкції №512/5, державний виконавець, завершуючи виконавче провадження, зобов`язаний був зняти накладений на майно заявника арешт. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного суду від 27 березня 2020 року по справі №817/928/17. Оскільки 04 жовтня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 04 жовтня 2019 року. Станом на вересень 2023 року жоден виконавчий лист відносно заявника на виконанні не перебуває, відкриті виконавчі провадження - відсутні. При цьому, наголошував, що збереження більше 9 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 . Також просив стягнути з апелянта на користь заявника понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_2 (спецрозділ) з виконання виконавчого листа №755/3642/14-ц від 05 березня 2014 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 209 868,97 грн. (а.с.11)

В ході проведення виконавчих дій примусового характеру державним виконавцем відділу 17 квітня 2014 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та внесений запис про обтяження - арешт нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №5398707. (а.с.8-10)

04 жовтня 2016 року в межах зазначеного виконавчого провадження винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.11)

Задовольняючи вимоги скарги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій, про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. (ч.2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції)

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Згідно ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Тож, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. Після завершення виконавчого провадження ніякі інші дії державним виконавцем не проводяться.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, встановлювалось, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (стаття 57 Закону). Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 04 серпня 2023 року все майно ОСОБА_1 , серед іншого, обтяжене арештом, накладеним на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер НОМЕР_3, виданий 17 квітня 2014 року ВДВС Дніпропетровського РУЮ Статьєва А.В., номер запису про обтяження: 5398707 (спеціальний розділ). (а.с.8-10)

В листі Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 18 вересня 2023 року №28.1/63787, адресованому представнику боржника ОСОБА_1 - адвокату Левикіну В.Є. зазначено, що не має підстав для скасування арешту боржника ОСОБА_1 , надати постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про закінчення виконавчого провадження та копії виконавчого документа не має можливості так, як виконавче провадження знищено. (а.с.11)

Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час звернення заявника до виконавчої служби із заявою про зняття арешту, у статті 59 визначено випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. В той же час, частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа, визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, пунктом 5 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом, тобто протягом трьох років з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Оскільки 04 жовтня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 04 жовтня 2019 року.

Станом на 22 вересня 2023 року - день звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду, відкриті виконавчі провадження відсутні.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 04 жовтня 2016 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №755/3642/14-ц від 05 березня 2014 року. Окрім цього, відсутні відомості про те, що наявні виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, тобто на час розгляду цієї справи відсутні відомості про будь-які відкриті виконавчі провадження, за якими ОСОБА_1 є боржником.

Оскільки станом на день розгляду скарги виконавчий лист №755/3642/14-ц

від 05 березня 2014 року з жовтня 2016 року повторно не пред`явлений до виконання, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що збереження більше п`яти років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Наявність, за твердженням Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заборгованості у ОСОБА_1 , що додатково викладено у доводах апеляційної скарги, не спростовує висновків про те, зі спливом 7 років (з дня повернення виконавчого листа стягувачу та до дня звернення зі скаргою) відсутні підстави для збереження арешту на майно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому проваджені за відсутності виконавчих проваджень.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 липня

2023 року у справі №761/687/14.

Ані стягувачем, ані відділом державної виконавчої служби не доведено суду підстав збереження арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 в 2014 році.

В суді апеляційної інстанції, при повідомленні стягувача про розгляд справи встановлено, що АТ «Універсал Банк» продало заборгованість, стягнення боргу не здійснюється.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо того, що будь які заяви стягувача, щодо виконання рішення суду не надходили, вимоги виконавчого листа не виконано, а тому у державного виконавця не було законних підстав для зняття арешту з майна боржника, відхиляються апеляційним судом, оскільки матеріали виконавчого провадження НОМЕР_4 знищені через закінчення строку зберігання їх в архіві відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження не здійснюється. Станом на вересень 2023 року жоден виконавчий лист відносно заявника на виконанні не перебуває, відкриті виконавчі провадження - відсутні. Водночас, збереження на момент розгляду апеляційної скарги більше дев`яти років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції стягнуто витрати на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості, неспівмірності відсутні.

Що стосується розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи в апеляційному суді, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

21 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Левикіним В.Є. укладено договір №2109/23 про надання правової допомоги (а.с. 51-52), також долучений до відзиву.

До вказаного договору укладено додаткову угоду №01 від 24.11.2023 р. щодо представництва в суді апеляційної інстанції, погоджено гонорар 2000 грн за одну годину роботи, але не більше 10 000 грн загального гонорару.

За актом виконаних робіт від 07.2023 р., вартість виконаних робіт складає 10 000 грн, що долучено до віздиву.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Апеляційний суд доходить висновків, що вказані витрати документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінюючи надані скаржником докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи відсутність заперечень зі сторони апелянта, суд вважає, що 10 000,00 грн підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з апелянта.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу начальника Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзіжко Романа на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) // на користь ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 / витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: