Справа №760/6547/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 третя особа ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з іншої сторони був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці передали позичальникам грошові кошти в сумі 815000 гривень в позику, що було еквівалентно 100000 доларам США.

Позичальники зобов`язувалися повернути позику до 29 серпня 2016 року (п. 3.1. договору).

Пунктом 4.2. договору позики визначено, що мінімальна процентна ставка по позиці становить 15 відсотків річних та вираховується станом на 31 березня кожного року.

Відповідно до п. 4.4. договору позичальники зобов`язувались виплачувати позикодавцям з першого по п`яте число кожного місяця відсотки в розмірі 1 % в місяць від суми позики на протязі 11 місяців кожен фінансовий рік (п. 4.3 договору), а останній (12-й) місяць - 33 відсотки від річного доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» за вирахуванням сплачених протягом 11 місяців коштів, вказаних у п. 4.3. договору (п. 4.4. договору) та з врахуванням мінімальної процентної ставки (п. 4.2. договору).

Пунктом 4.7. договору позики встановлено, що відповідальність позичальників у вигляді дострокового розірвання договору з достроковим поверненням позики у разі, якщо процентна ставка після перерахунку доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» становитиме менше 15 процентів.

Зобов`язання за договором позики відповідачами виконані лише частково, зокрема, з нарахованих відсотків відповідно до п.п. 4.3., 4.4. договору у сумі 1035733 гривні 80 копійок останніми сплачено 120996 гривень 32 копійок. У зв`язку з цим, утворилась заборгованість за відсотками у розмірі 914737 гривень 48 копійок.

В частині повернення позики зобов`язання не виконано повністю та станом на день звернення до суду заборгованість за основним боргом становить 2544235 гривень 70 копійок, що еквівалентно 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день настання обов`язку з повернення позики - 29 серпня 2016 року.

Загальна сума боргу за період з 30 серпня 2016 року по 23 березня 2017 року становить 3854638 гривень 63 копійки, що складається з:

-2544235 гривень 70 копійок - неповернута позика;

-914737 гривень 48 копійок - заборгованість за відсотками;

-337668 гривень 42 копійки - інфляційна складова боргу;

-57997 гривень 03 копійки - три проценти річних.

28 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_3 за згодою його дружини ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально.

Відповідно до п. 1.1. договору позики позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 гривень, що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США.

Сторони домовились, що цей договір позики є безпроцентним, грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

30 листопада 2016 року ним була направлена ОСОБА_3 вимога про повернення позики однією сумою не пізніше семи днів з дня отримання вимоги. Відповідач зазначену вимогу отримав 06 грудня 2016 року, проте визнав її частково. Відповідач вважав, що має повернути позику у тому ж самому розмірі, що й отримав, без врахування перерахунку за офіційним курсом долара США на день платежу. Крім того, відповідач вважав, що частково повернув позику, проте жодного підтвердження не надав.

Загальна сума боргу за період з 14 грудня 2016 року по 23 березня 2017 року становить 2692937 гривень 47 копійок, що складається з:

-2617112 гривень 90 копійок - неповернута позика (еквівалент 100000 доларів США станом на 13 грудня 2016 року);

-54959 гривень 37 копійок - інфляційна складова боргу;

-20865 гривень 20 копійок - три проценти річних.

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідачами борг не повертається, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишено без руху.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 липня 2018 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

Позивачі у зустрічному позові посилаються на те, що обставини укладення договору позики від 28 серпня 2013 року ОСОБА_3 визнаються. На прохання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 29 серпня 2013 року між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року, будуть враховані як позика по договору від 29 серпня 2013 року. Позикодавці заперечували обов`язок ОСОБА_3 повертати грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року та переконали позичальників, що вказаний договір припиняє свою дію. У момент укладення договору позики від 29 серпня 2013 року позичальники не усвідомлювали, що підписання ними оспорюваного договору, не припиняє зобов`язань по договору позики від 28 серпня 2013 року. Таким чином, за двома договорами позики грошові кошти передавались лише один раз, а саме під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року. Отже, позикодавці навмисно ввели позичальників в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення оспорюваного договору позики від 29 серпня 2013 року. З огляду на наведене, договір позики від 29 серпня 2013 року має бути визнано недійсним.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року зупинено провадження у справі до визначення правонаступника ОСОБА_6 , що вибув із процесу у зв`язку зі смертю.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року закрито провадження у справі за первісним позовом у частині вимог до ОСОБА_6 та закрито провадження у справі за зустрічним позовом у частині вимог ОСОБА_6 .

Позивач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, його представник подав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу у їх відсутність, вимоги первісного позову підтримують в повному обсязі, просять відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У матеріалах справи міститься виступ у дебатах представника ОСОБА_2 , з якого вбачається, що факт отримання грошових коштів за договором позики від 29 серпня 2013 року підтверджено укладенням договору та підписанням його. Враховуючи визначення суми позики як грошовий еквівалент в іноземній валюті, тоді позика підлягає поверненню в іноземній валюті за офіційним курсом на день платежу. Заперечення сторони відповідачів за первісним позовом про не отримання грошей у позику за цим договором є надуманими та спробою уникнути обов`язку повертати кошти. За договором позики від 28 серпня 2013 року позичальники не заперечують факт запозичення грошей, проте не визнають обов`язку повернення позики в іноземній валюті та видають деякі платежі за повернення більшої частини позики. ОСОБА_2 заперечує отримання цих платежів в якості повернення нотаріально посвідченої позики. Зокрема, ОСОБА_2 не визнає всі платежі на загальну суму 652426 гривень 32 копійки як повернення позики по договору позики від 28 серпня 2013 року. Крім того, у призначенні платежу в квитанціях відсутня інформація щодо повернення саме цієї позики. Також, факт обізнаності ОСОБА_4 щодо отримання чоловіком у 2013 році позики за її згодою є доведеним, оскільки про це вказано у п. 6 договору позики. Освідомленість ОСОБА_3 з фактом укладення договору позики є беззаперечним, проте зустрічну позовну заяву про визнання цього договору недійсним він подав до суду лише 13 лютого 2018 року. Тому до вимог зустрічного позову слід застосувати позовну давність, оскільки строк у три роки сплив півтора роки тому.

Представник відповідачів за первісним позовом у судовому засіданні підтримав викладене у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, а зустрічну позовну заяву задовольнити. Пояснив, що обставини укладення договору позики від 28 серпня 2013 року ОСОБА_3 визнаються. На прохання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 29 серпня 2013 року між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року, будуть враховані як позика по договору від 29 серпня 2013 року. Позикодавці заперечували обов`язок ОСОБА_3 повертати грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року та переконали позичальників, що вказаний договір припиняє свою дію. У момент укладення договору позики від 29 серпня 2013 року позичальники не усвідомлювали, що підписання ними оспорюваного договору, не припиняє зобов`язань по договору позики від 28 серпня 2013 року. Таким чином, за двома договорами позики грошові кошти передавались лише один раз, а саме під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року. Отже, позикодавці навмисно ввели позичальників в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення оспорюваного договору позики від 29 серпня 2013 року. З огляду на наведене, договір позики від 29 серпня 2013 року має бути визнано недійсним.

Відповідачі за первісним позовом частково визнають вимоги первісного позову, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики від 28 серпня 2013 року в сумі 167016 гривень 61 копійки. ОСОБА_3 отримав позику у сумі 815000 гривень, тому саме таку суму він має повернути ОСОБА_2 . Договором позики не було передбачено, що сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день такого платежу. Еквівалент суми у доларах США, зазначений у договорі, не був визначений згідно офіційного курсу НБУ. Укладення договору позики з умовою повернення коштів у гривневому еквіваленті 100000 доларів США, визначеному за офіційним курсом НБУ на день такого платежу (повернення) не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 . Позичальник до отримання відповідної вимоги позикодавця здійснював дострокове повернення грошових коштів по договору. Повернення здійснювалось частинами як особисто Позикодавцю, так і на картковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». У період з жовтня 2013 року по квітень 2015 року позичальник достроково повернув позикодавцю частину грошових коштів у розмірі 267480 гривень, які ОСОБА_2 особисто були передані від ОСОБА_7 . 05 травня 2015 року ОСОБА_4 сплатила на картковий рахунок ОСОБА_2 7998 гривень, що підтверджується банківською випискою. У період з травня 2015 року по червень 2016 року ОСОБА_3 повернув позикодавцю 305096 гривень. Крім того, 15 січня 2016 року ОСОБА_2 особисто отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 71852 гривні 32 копійки. Таким чином, за період з жовтня 2013 року по червень 2016 року ОСОБА_2 було достроково повернуто грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року в загальній сумі 652426 гривень 32 копійки. Всього заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 становить 167016 гривень 61 копійки, що складається з: 162573 гривні 68 копійок - основна заборгованість, 3414 гривень 04 копійки - інфляція та 1028 гривень 89 копійок - три проценти річних. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що грошові кошти, одержані ОСОБА_3 по договору позики від 28 серпня 2013 року, були ним використані саме в інтересах його сім`ї. Разом з тим, ОСОБА_3 використовував ці кошти для господарських потреб ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ», засновником якого він є, що підтверджується відповідними договорами поворотної фінансової допомоги.

Третя особа за первісним позовом ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Заслухавши пояснення представника відповідачів за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, покази свідка, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з іншої сторони був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці передали позичальникам грошові кошти в сумі 815000 гривень в позику, що було еквівалентно 100000 доларам США (т. 1, а.с. 12-13).

Відповідно до п. 3.1. договору позики остаточною датою повернення позики є 29 серпня 2016 року.

Пунктом 4.2. договору позики визначено, що мінімальна процентна ставка по позиці становить 15 відсотків річних та вираховується станом на 31 березня кожного року.

Відповідно до п. 4.3. договору позичальники виплачують позикодавцю з першого по п`яте число кожного місяця дохід в розмірі 1 % в місяць від суми позики на протязі 11 місяців кожен фінансовий рік.

Згідно з п. 4.4. договору позики останній місяць кожного фінансового року позичальники виплачують відсотки від доходу, виходячи з формули 33 відсотки доходу за фінансовий рік ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» за вирахуванням виплати за п. 4.3. договору.

Пунктом 4.7. договору позики встановлено, що якщо фактична річна ставка, після перерахунку доходу ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ» буде складати менше 15 процентів позикодавці мають право дострокового розірвати договір позики, але не раніше 31 березня 2015 року, повідомивши позичальника протягом одного місяця.

З первісного позову вбачається, що зобов`язання за договором позики відповідачами виконані лише частково, зокрема, з нарахованих відсотків відповідно до п.п. 4.3., 4.4. договору у сумі 1035733 гривні 80 копійок останніми сплачено 120996 гривень 32 копійок. У зв`язку з цим, утворилась заборгованість за відсотками у розмірі 914737 гривень 48 копійок. У частині повернення позики зобов`язання не виконано повністю та станом на день звернення до суду заборгованість за основним боргом становить 2544235 гривень 70 копійок, що еквівалентно 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день настання обов`язку з повернення позики - 29 серпня 2016 року.

28 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за згодою його дружини ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до п. 1.1. договору позики позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 гривень, що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США, виходячи із встановленого сторонами обмінним курсом 1 USD = 08 гривень 15 копійок.

Пунктом 2 цього договору сторони домовились про те, що цей договір позики є безпроцентним, грошові кошти мають бути повернуті на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальникові, підтвердженням вимоги слугуватиме відмітка про вручення.

30 листопада 2016 року ОСОБА_2 була направлена ОСОБА_3 вимога про повернення позики однією сумою не пізніше семи днів з дня отримання вимоги (т. 1, а.с. 21).

ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 заперечення на вимогу про повернення коштів в сумі 2563000 гривень (т. 1, а.с. 22). Із заперечень вбачається, що відповідач за первісним позовом має повернути позику у тому ж самому розмірі, що й отримав, без врахування перерахунку за офіційним курсом долара США на день платежу. Також, останній зазначив, що частково повернув позику.

Сторона відповідачів за первісним позовом частково визнають вимоги первісного позову, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики від 28 серпня 2013 року в сумі 167016 гривень 61 копійки. Зазначають, що ОСОБА_3 отримав позику у сумі 815000 гривень, тому саме таку суму він має повернути ОСОБА_2 . Договором позики не було передбачено, що сума позики, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день такого платежу. Еквівалент суми у доларах США, зазначений у договорі, не був визначений згідно офіційного курсу НБУ. Укладення договору позики з умовою повернення коштів у гривневому еквіваленті 100000 доларів США, визначеному за офіційним курсом НБУ на день такого платежу (повернення) не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 . Позичальник до отримання відповідної вимоги позикодавця здійснював дострокове повернення грошових коштів по договору. Повернення здійснювалось частинами як особисто Позикодавцю, так і на картковий рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». У період з жовтня 2013 року по червень 2016 року ОСОБА_2 було достроково повернуто грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року в загальній сумі 652426 гривень 32 копійки.

На підтвердження сплати вказаних коштів за договором позики від 28 серпня 2013 року представником відповідачів за первісним позовом надані суду копії квитанцій (т. 1, а.с. 181-195).

Разом з тим, у наданих квитанціях в призначенні платежу зазначено - «надходження готівки за платіжними картками».

Вбачається, що надані стороною відповідачів за первісним позовом квитанції не підтверджують оплату коштів в рахунок погашення боргу за договором позики від 28 серпня 2013 року.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Вбачається, що стороною відповідачів за первісним позовом не надано доказів на підтвердження доводів щодо дострокового часткового погашення боргу за договором позики від 28 серпня 2013 року.

Також, представник відповідачів за первісним позовом посилається на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що грошові кошти, одержані ОСОБА_3 по договору позики від 28 серпня 2013 року, були ним використані саме в інтересах його сім`ї. Разом з тим, ОСОБА_3 використовував ці кошти для господарських потреб ТОВ «Компанія ЮНІТЕХ», засновником якого він є.

На підтвердження вказаних доводів у судовому засіданні 26 січня 2021 року за її згодою була допитана сторона у справі ОСОБА_4

ОСОБА_4 у суді показала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вона знає, бачила один раз під час підписання згоди на укладення одного договору позики. Про наявність другого договору позики їй не відомо. ОСОБА_6 вона знала як бізнес партнера її чоловіка. Укладення договору позики проходило у нотаріуса, де вона й підписала згоду. Вона не бачила яка саме сума передавалась за договором, оскільки передача коштів відбувалась в окремому приміщенні. Її чоловік брав кошти на розвиток бізнесу, на потреби сім`ї гроші не витрачались. Їй відомо, що чоловік частково кошти повертав, але які саме суми вона не знає. Дати укладення договору позики вона не пам`ятає. В якій валюті був укладений договір позики їй невідомо.

Частинами 2, 3, 4 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З наданої суду копії нотаріально посвідченого договору позики від 28 серпня 2013 року вбачається, що позичальник стверджує, що даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_4 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом КМНО Довгополою Т.М. 28 серпня 2013 року за реєстровим № 1141.

Факт надання письмової згоди на укладення ОСОБА_3 договору позики від 28 серпня 2013 року ОСОБА_4 не заперечується.

Посилання сторони відповідача відповідачів за первісним позовом на те, що ОСОБА_3 брав кошти на розвиток бізнесу, а на потреби сім`ї гроші не витрачались, не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, ОСОБА_4 є солідарним боржником за договором позики від 28 серпня 2013 року.

ОСОБА_2 просить суд стягнути за договором позики від 28 серпня 2013 року солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 борг у розмірі 2617112 гривень 90 копійок (еквівалент 100000 доларів США станом на 13 грудня 2016 року).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що відповідно до п. 1. договору позики від 28 серпня 2013 року позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в розмірі 815000 гривень, що за домовленістю між сторонами було еквівалентом 100000 доларів США, виходячи із встановленого сторонами обмінним курсом 1 USD = 08 гривень 15 копійок.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Сторони домовились, що сума боргу за договором позики є еквівалентом 100000 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

ОСОБА_2 просить стягнути сума боргу за договором за офіційним курсом валюти (долар США) на день платежу - 13 грудня 2016 року, що складає 2617112 гривень 90 копійок.

Доводи сторони відповідачів за первісним позовом з приводу того, що укладення договору позики з умовою повернення коштів у гривневому еквіваленті 100000 доларів США, визначеному за офіційним курсом НБУ на день такого платежу (повернення) не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Договір позики від 28 серпня 2013 року підписаний сторонами та завірений нотаріально, що свідчить про погодження останніми умов договору.

Таким чином, стягненню за договором позики від 28 серпня 2013 року солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 підлягає 2617112 гривень 90 копійок боргу.

ОСОБА_2 також просить суд стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, що складає 54959 гривень 37 копійок.

Вимога щодо стягнення інфляційних втрат на суму боргу не підлягає задоволенню, оскільки сума боргу у договорі визначена сторонами в іноземній валюті та до неї не застосовуються індекси інфляції, які встановлені для національної валюти - гривні.

Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних з простроченої суми за період з 14 грудня 2016 року по 23 березня 2017 року в сумі 20865 гривень 20 копійок.

Термін прострочення за договором позики складає 97 днів. Отже, сума трьох процентів річних за період з 14 грудня 2016 року по 23 березня 2017 року складає 20865 гривень 20 копійок (2617112,90 х 0,03 = 78513,39 : 365 = 215,11 х 97 = 20865,20).

Таким чином, стягненню солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають нараховані три проценти річних у сумі 20865 гривень 20 копійок.

ОСОБА_3 , заперечуючи доводи первісного позову щодо укладення договору позики від 29 серпня 2013 року, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій посилається на те, що на прохання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 29 серпня 2013 року між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року, будуть враховані як позика по договору від 29 серпня 2013 року. Позикодавці заперечували обов`язок ОСОБА_3 повертати грошові кошти по договору позики від 28 серпня 2013 року та переконали позичальників, що вказаний договір припиняє свою дію.

У момент укладення договору позики від 29 серпня 2013 року позичальники не усвідомлювали, що підписання ними оспорюваного договору, не припиняє зобов`язань по договору позики від 28 серпня 2013 року. Таким чином, за двома договорами позики грошові кошти передавались лише один раз, а саме під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року.

Отже, позикодавці навмисно ввели позичальників в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення оспорюваного договору позики від 29 серпня 2013 року. З огляду на наведене, договір позики від 29 серпня 2013 року має бути визнано недійсним.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Вбачається, що договір позики є угодою щодо отримання особою (позичальником) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, та зобов`язання повернути іншій особі (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Письмова форма договору позики з огляду на його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідний договір позики від 29 серпня 2013 року був складений на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальниками (т. 1, а.с. 12-13).

Судом встановлено, що між сторонами укладений договір позики, підписаний сторонами, кредитні кошти отримані позичальниками.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту оспорюваного договору позики вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату його видачі, строк надання коштів.

ОСОБА_3 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому.

ОСОБА_3 у зустрічному позові посилається на те, що 29 серпня 2013 року між сторонами був підписаний ще один договір позики, за яким грошові кошти позичальникам не передавались, оскільки позикодавці запевнили позичальників, що грошові кошти, які були отримані ОСОБА_3 напередодні, під час укладення договору позики від 28 серпня 2013 року, будуть враховані як позика по договору від 29 серпня 2013 року.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 було укладено договір позики від 29 серпня 2013 року, відповідно до якого позикодавці передали позичальникам грошові кошти у сумі 815000 гривень в позику, що було еквівалентно 100000 доларам США.

Разом з тим, договір позики від 28 серпня 2013 року немає жодного відношення до договору позики від 29 серпня 2013 року. Зазначені договори укладені між різними людьми та у різний час.

Вбачається, що укладення одного договору позики не є підставою для визнання недійсним іншого, а саме договору позики від 29 серпня 2013 року.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства та про несправедливість його умов, оскільки доводи ОСОБА_3 про укладення фіктивного договору та не отримання коштів ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним.

Таким чином, підстав для визнання недійсним договору позики від 29 серпня 2013 року не вбачається.

З огляду на наведене, в задоволені зустрічного позову слід відмовити.

ОСОБА_2 у позові зазначає про те, що загальна сума боргу за договором позики від 29 серпня 2013 року за період з 30 серпня 2016 року по 23 березня 2017 року становить 3854638 гривень 63 копійки, що складається з:

-2544235 гривень 70 копійок - неповернута позика;

-914737 гривень 48 копійок - заборгованість за відсотками;

-337668 гривень 42 копійки - інфляційна складова боргу;

-57997 гривень 03 копійки - три проценти річних.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Встановлено, що відповідно до договору позики від 29 серпня 2013 року ОСОБА_3 має повернути ОСОБА_2 суму позики, еквівалентну 100000 доларам США.

З первісного позову вбачається, що в частині повернення позики зобов`язання не виконано повністю та станом на день звернення до суду заборгованість за основним боргом становить 2544235 гривень 70 копійок, що еквівалентно 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день настання обов`язку з повернення позики - 29 серпня 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З первісного позову вбачається, що на виконання умов договору позики з нарахованих відсотків відповідно до п.п. 4.3., 4.4. договору у сумі 1035733 гривні 80 копійок позичальниками було сплачено 120996 гривень 32 копійок.

За таких обставин, сума боргу за відсотками за договором складає 914737 гривень 48 копійок.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає заборгованість за договором від 29 серпня 2013 року у сумі 2544235 гривень 70 копійок та сума боргу за відсотками у розмірі 914737 гривень 48 копійок.

Позивач за первісним позовом також просить стягнути з ОСОБА_3 337668 гривень 42 копійки інфляційних втрат та три проценти річних у сумі 57997 гривень 03 копійки.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимога щодо стягнення інфляційних втрат на суму боргу не підлягає задоволенню, оскільки сума боргу у договорі визначена сторонами в іноземній валюті та до неї не застосовуються індекси інфляції, які встановлені для національної валюти - гривні.

Термін прострочення за договором позики складає 204 дні. Отже, сума трьох процентів річних за період з 30 серпня 2016 року по 23 березня 2017 року складає 57997 гривень 03 копійки (3458973,18 х 0,03 = 103769,20 : 365 = 284,30 х 204 = 57997,03).

Таким чином, стягненню з ОСОБА_3 підлягають нараховані три проценти річних у сумі 57997 гривень 03 копійки.

З огляду на наведене, первісна позовна заява підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення первісного позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача також підлягає судовий збір.

Керуючись статтями 6, 203, 204, 215, 230, 526, 530, 533, 549, 599, 615, 625-629, 638, 759, 1046-1051 ЦК України, ст. 65 СК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути за договором позики від 28 серпня 2013 року солідарно з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) борг у розмірі 2617112 гривень 90 копійок, три проценти річних у розмірі 20865 гривень 20 копійок.

Стягнути за договором позики від 29 серпня 2013 року з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) борг у розмірі 2544235 гривень 70 копійок, проценти за договором у розмірі 914737 гривень 48 копійок, три проценти річних у розмірі 57997 гривень 03 копійки.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 6000 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 2000 гривень судового збору.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) про визнання договору недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року.

Суддя: