П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м. Київ

Справа № 753/8686/20

Провадження: № 22-ц/824/2902/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гурез Іванни Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В. В.,

у справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в:

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали земельну ділянку площею 0,2373 га з кадастровим номером :01:010:0413, яка розташовується на території с. Гнідин Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Оскільки, вказане нерухоме майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Незважаючи на це, вони не дійшли згоди щодо порядку поділу нерухомого майна. Окрім цього, 14 червня 2018 року ОСОБА_3 за рахунок спільних сімейних заощаджень передав в борг ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США строком на 1 рік.

За викладених обставин, просила суд визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,2373 га з кадастровим номером :01:010:0413, яка розташовується на території с. Гнідин Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, а також на частину грошових коштів, переданих ОСОБА_3 в борг ОСОБА_6 , що становить 50000 доларів США.

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 08 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, що еквівалентно 1343425 гривень, як заборгованість ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 за договором позики від 14 червня 2018 року.

В задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору у розмірі 3666 грн. 31 коп.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині в частині визнання права власності на грошові кошти, адвокат Гурез О.Д. в інтересах ОСОБА_1 , яка не була учасником справи, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на грошові кошти та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_1 є жінкою ОСОБА_6 , який у відповідності до рішення суду отримав грошові кошти в борг від ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцями померлого є ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Зауважує, що ОСОБА_1 та члени родини ОСОБА_6 ніколи не знали про те, що ним були запозичені кошти, а тим більше в такому значному розмірі, у зв`язку із чим було подано позов про визнання недійсним відповідного договору позики. Вважає, що рішення суду порушує майнові права ОСОБА_1 , а тому підлягає скасуванню.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_3 визнав вимоги апеляційної скарги, зауваживши, що у нього відсутні спірні кошти, що, на його думку, унеможливлювало їх поділ між подружжям.

Адвокат Малевська Є.Ю. в інтересах ОСОБА_2 заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 03 жовтня 2003 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб.

Сторони мають двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).

Позивач посилалась на те, що 14 червня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору безпроцентної позики, укладеного у простій письмові формі, передав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 100000 доларів США.

Задовольняючи вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, як заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики укладений під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому грошові кошти, передані за цим договором, у розмірі 100 000 доларів США, є їхньою спільною сумісною власністю. Суд відмітив, що ОСОБА_3 не доведено, що передані за договором позики грошові кошти є його особистою власністю.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Суд першої інстанції, здійснюючи поділ майна подружжя, вважав, що боргові зобов`язання ОСОБА_6 , перед одним із подружжя, в даному випадку ОСОБА_3 , є спільним майном подружжя.

В той же час, з огляду на встановлені обставини справи, спірні кошти відсутні у сторін спору та за наявності відповідних підстав мають бути повернуті позичальником в майбутньому.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦК України поділу підлягають саме отримані кошти за договором, однак кошти, право власності на які позивачка просила визнати, відповідачем, та відповідно і подружжям, не було отримано на момент подачі позову.

Звертаючись із вимогами про визнання права власності на кошти в сумі 50000 доларів США, які імовірно перебували в ОСОБА_6 , ОСОБА_2 вказану особу до участі у справі не залучала, попри те, що такі вимоги спрямовані до нього.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Встановивши, що на час подання позову, кошти, на які позивачка просила визнати право власності, перебувають у ОСОБА_6 , а позивачем не заявлено клопотання про залучення вказаної особи або ж його правонаступників до участі у справі в якості співвідповідача, суд мав відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав.

Отже, позивачкою було невірно визначено суб`єктний склад щодо вимог про визнання права власності на кошти в сумі 50000 доларів США, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що ефективність позовної вимоги про визнання права власності на кошти має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду.

В даному ж випадку, визнання права власності на боргові зобов`язання іншої особи фактично вказуватиме лише наявність права вимоги за договором та не призведе до відновлення порушених прав позивачки. При цьому, увипадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Або ж, в тому випадку, якщо відповідний правочин був вчинений в інтересах сім`ї та кошти за договором є спільним майном, то інший із подружжя не позбавлені можливості звернутись із позовом про стягнення заборгованості із боржника.

Обраний же позивачкою спосіб захисту щодо визнання права власності на боргові зобов`язання спрямований на превентивний захист інтересу, не є ефективним та передбачатиме необхідність повторного звернення до суду.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, як заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 , у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, а відтак апеляційна скарга адвоката Гурез І.О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гурез Іванни Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2023 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, що еквівалентно 1343425 гривень, як заборгованість ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 за договором позики від 14 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 березня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура