Справа № 201/7713/21
Провадження № 2/201/1702/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

02.08.2021 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Стрижака Є.Ю. (діє на підставі ордеру від 0208.2021 а.с. 6) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення (а.с. 1-5).

Ухвалою судді від 03.08.2021 позовну заяву залишено без руху та позивачеві наданий строк на усунення недоліків (а.с. 23).

18.08.2021 позивач усунув недоліки позовної заяви шляхом сплати судового збору (а.с. 25 -27).

Ухвалою судді від 18.08.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 28).

Ухвалою суду від 08.12.2021, постановленою без виходу до народної кімнати відмовлено ОСОБА_2 у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви та відмовлено у прийнятті до провадження (а.с. 137).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2022 ухвалу від 07.12.2021 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції із тих підстав, що відповідно до положень ч. 3 ст.193 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалою суду мав повернути зустрічну позовну заяву заявнику (а.с. 175 - 176).

Ухвалою суду від 08.06.2022 за заявою представника ОСОБА_2 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - повернуто, а також повернуто ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 208).

Ухвалою суду від 08.06.2022 за заявою представника ОСОБА_2 провадження у справі зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №201/12893/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації (а.с. 209 210).

Ухвалою судді від 06.11.2023 провадження у справі поновлене (а.с. 218).

В обґрунтування заявленого позову позивачка посилалася на те, що 18.04.2023 уклала шлюб із ОСОБА_2 . У грудні 2020 року позивачка звернулася із позовом про розірвання шлюбу до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа № 201/12134/20). За час шлюбу протягом 2003-2007 років сторони набули спільне майно. Позивачка зареєстрована у одній з квартир за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій квартирі зареєстровані діти подружжя.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка дізналася, що спільне майна подружжя станом на грудень 2020 року не зареєстроване. Відповідач за договорами купівлі-продажу реєстрував нерухомість, придбану на спільні кошти, на своїх родичів.

Зазначила, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська наявна справа № 201/3164/21 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу на відповідача, з метою подальшого визнання майна спільною сумісною власністю та поділу в натурі.

Вказує, що відповідач чинить перешкоди у проживанні квартирою, де позивачка зареєстрована, змінив замок на вхідних дверях, не надає ключі, здав нерухомість в оренду. Позивачка має намір жити у квартирі, там залишилися усі її речі, іншого житла не має. Не має доходу на придбання і оренду житла.

На підставі викладеного, просидила усунути з боку ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом її вселення. Також просила компенсувати судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. 20.09.2021 надав відзив на позовну заяву (а.с. 31-38), у якому не погодився із позовними вимогами. Зазначив, що дійсно з 18.04.2003 сторони уклали шлюб. У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Жодних доказів наявності спільного сумісного майна, реєстрації його на родичів відповідача, неможливості проживати за місцем реєстрації та наявність перешкод із боку відповідача позивачка не надала.

Квартира, у якій зареєстрована ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за життя належала ОСОБА_5 . Натепер там проживає син ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зі своєю сім`єю. Позивачка обізнана про це. Позивачкою не доведений факт користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Замків на дверях ніхто не міняв, ключів від дверей на квартиру у ОСОБА_1 ніколи не було, підтвердженням чого є тристоронній договір від 08.11.2018 між власником квартири ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 про оренду, яким обумовлене право проживання, ремонту, обов`язок сплачувати за оренду квартири в м. Києві для спільної доньки сторін ОСОБА_4 .

Крім того, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у якій проживає її мати ОСОБА_7 .

Не погодився із доводами позивачки про те, що вона не має доходу на оренду житла. Під час слухання справи №201/31/64/21 за позовом самої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу, ОСОБА_1 заявляла, що працює неофіційно в м. Києві, де знімає квартиру за 800 доларів США на підставі договору від 10.04.2021.

Відтак, ОСОБА_1 не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а лише зареєстрована з 31.10.2017, тому не може вимагати усунення перешкод у користуванні власністю. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 232). Позивачка виказала свою позицію по справі, заяви про відкладення розгляду справи не надала. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно із ч. 3 цієї статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідач ОСОБА_2 15.02.2024 надав заяву, у якій просив справу слухати без його участі, відмовити у їх задоволенні (а.с. 233).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 31.10.2017 Департамента адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 10).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23.11.2020, зазначена квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.02.2007 (а.с 15).

Як зазначив відповідач ОСОБА_5 померла і наразі у квартирі проживає син ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зі своєю сім`єю.

Також встановлено, що у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 зі зняттям її з реєстраційного обліку за цією адресою. 18.04.2022 подав позовну заяву, якою змінив підстави позову, та просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщення за зазначеною адресою, обґрунтовуючи це тим, що відповідач за спірною адресою не проживає протягом останніх п`яти років, її особистих речей у квартирі немає, наразі вона разом із дітьми проживає у м. Києві та має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 , що свідчить про наявність у неї іншого житла.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі № 201/12893/21 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 оскаржила рішення в апеляційному порядку.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 19.10.2023 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 залишене без змін (а.с. 212-216).

У цій справі судами встановлено, що 08.04.2003 сторони по справі уклали шлюб у ВРАЦС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська. У період шлюбу у сторін народилось дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05.07.2021 у цивільній справі № 201/12134/20, яке набрало законної сили 05.10.2021, шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_1 31.10.2017 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з моменту реєстрації шлюбу, тобто з 2003 року, фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджено актом про проживання від 29.11.2021, який складений мешканцями будинку АДРЕСА_7 , з якого вбачається, що подружжя ОСОБА_8 у період часу з 2003 року до 2013 року проживало за цією адресою; актами про непроживання від 20.09.2021 та 30.10.2021, які складені мешканцями будинку АДРЕСА_8 , де зазначено, що відповідачка більше 4 років не проживала у квартирі АДРЕСА_9 цього будинку, а також в якому зазначено, що особисті речі ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_4 відсутні.

Відповідно до довідок №73 та №74 від 12.10.2015 доньки сторін по справі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 навчались у Київській середній спеціалізованій музичній школі - інтернаті за фахом «скрипка».

Згідно довідки №142 від 04.10.2021, станом на 04.10.2021 ОСОБА_9 навчалася у 11-А класі Київської середньої спеціалізованої музичної школи - інтернаті, ОСОБА_9 навчалася в одному і тому ж закладі освіти на постійній основі з 3-го класу, тобто з 2015 року та станом на дату видачі довідки.

ОСОБА_1 у поданій до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовній заяві про поділ майна подружжя, у справі №201/7714/21, зазначала, що станом на дату подачі позову (07.08.2021р.) відповідачка проживає в м. Києві протягом останніх п`яти років та планує переїзд на постійне місце проживання за кордон.

Квартира АДРЕСА_4 на праві власності в цілому належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері позивача ОСОБА_5 , виданого 17.12.2021 державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І., спадкова справа № 34/2019.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено, що відповідачка разом з донькою постійно проживала у м. Києві протягом останніх п`яти років (що передували пред`явленню позову), а, в силу п.4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут користування ОСОБА_1 житловим приміщення за спірною адресою, передбачений ст. 405 ЦК України, припинився у зв`язку із втратою сімейних зв`язків між сторонами та після добровільного звільнення спірної квартири відповідачкою.

Залишаючи без змін рішенням суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що шлюб між сторонами розірвано, встановлено остаточне припинення шлюбних стосунків між сторонами з вересня 2020 року, про що також зазначалось і в поданій ОСОБА_1 заяві від 05.07.2021, ОСОБА_1 тривалий час не проживає у спірній квартирі, має у власності 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_5 . Припинення права користування ОСОБА_1 спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_2 як власник спірної квартири, не укладав жодного договору про користування відповідачем житловим приміщенням у квартирі після розірвання шлюбу за для збереження сервітуту ОСОБА_1 , який вона набула, як член сім`ї позивача, в силу ст. 405 ЦК України, будучи зареєстрованою за спірною адресою з 31 жовтня 2017 року за згодою власника житла, однак не мешкала там понад рік без поважних причин, що свідчить про втрату відповідачем права користування спірною житловою площею у власності позивача, враховуючи при цьому наявність у власності відповідачки квартири АДРЕСА_5 , непридатність проживання в якій відповідачка не довела жодним доказом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Як встановлено, позивачка не є власником спірної квартири, відсутність її права на проживання (права сервітуту) встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а відтак позивачка не може вимагати усунення їй перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

З урахуванням викладеного, вимоги позивачки не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку відмовою у задоволенні позову, судові витрати із відповідача не стягуються.

Представником відповідача не надано розрахунку і доказів витрат на правничу допомогу у розмірі 10908,00 грн., у зв`язку із чим судом ці витрати не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 20 лютого 2024 року.

Суддя О.С. Наумова