Справа № 142/580/21
Провадження № 22-з/801/13/24
Головуючий у суді 1-ї інстанції
Доповідач:Медвецький С. К.
26 лютого 2024 рокуСправа № 142/580/21м. Вінниця
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Медвецького С. К.,
суддів: Голоти Л. О., Сала Т. Б.,
за участю секретаря судового засідання - Луцишина О. П.,
учасники справи:
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Ніна Іванівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі судових засідань № 2 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь» - адвоката Ковалишина Тимофія Анатолійовича, про ухвалення додаткової постанови у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Ніни Іванівни, про скасування запису про проведення державної реєстрації,
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь» (далі - ТОВ «Зернятко-Південь»), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Ніни Іванівни, про скасування запису про проведення державної реєстрації.
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2023 року позов задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І., номер запису про інше речове право 19233805 від 22 лютого 2017 року, індексний номер 34066775 від 28 лютого 2017 року, договору оренди землі б/н від 27 січня 2017 року, додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 30 липня 2018 року.

Стягнуто з ТОВ «Зернятко-Південь» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернятко-Південь» задоволено частково.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2023 року заяву представника ТОВ «Зернятко-Південь» адвоката Ковалишина Т. А. про ухвалення додаткової постанови задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Зернятко-Південь» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 362 грн та 8 000 грн витрат на правничу допомогу.

Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2023 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернятко-Південь» задоволено.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2023 скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Зернятко-Південь» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

18 січня 2024 року адвокат Ковалишин Т. А. в інтересах ТОВ «Зернятко-Південь» подав заяву про ухвалення додаткової постанови у справі, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 120 500 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Заява мотивована тим, що при ухваленні постанови Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року, судом апеляційної інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 лютого 2024 від ОСОБА_1 надійшло заперечення на заяву про розподіл судових витрат, у якому остання заперечила аргументи адвоката Ковалишина Т. А., указавши на неспівмірність заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення у тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до статті першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зроблено висновок, що:

«гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини».

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних з відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація указаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи встановлено, що заява представника ТОВ «Зернятко-Південь» адвоката Ковалишина Т. А. про ухвалення додаткового рішення подана у встановлений законом строк.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження заявлених витрати на професійну правничу допомогу заявником подано до суду апеляційної інстанції:

ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1362508 від 10 березня 2023 року (т. 2, а. с. 189);

договір про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, пунктом 4. 1 якого встановлено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокатському бюро визначається за домовленістю сторін, та визначається у відповідних додатках до договору, виходячи з досвіду адвоката, його кваліфікації, персонального попиту на допомогу адвоката, складності правового питання, справи, її тривалості, важливості питання, що вирішується для клієнта, фінансових можливостей та матеріального стану клієнта (т. 2 а. с. 191-194);

додаткову угоду № 3 від 13 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, відповідно до якої вартість гонорару бюро за послуги з представництва інтересів клієнта в суді першої інстанції, у тому числі, але не виключно, підготовка та подання відзиву, клопотань, витребування доказів складає 3 500 грн; відвідування судового засідання в Піщанському районному суді Вінницької області (включаючи витрати на проїзд, проживання) - 6 000 грн (т. 2 а. с. 195-196);

додаткову угоду № 5 від 02 червня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, відповідно до якої сторони продовжили строк дії указаного договору до 31 грудня 2023 року (т. 2 а. с. 197);

додаткову угоду № 6 від 26 вересня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, відповідно до якої сторони змінили вартість послуги, а саме прибуття та участь у судовому засіданні в Піщанському районному суді Вінницької області за одне засідання на 9 000 грн та узгодили, що указані грошові кошти сплачуються у разі виїзду адвоката в суд першої інстанції незалежно від того відбулось судове засідання чи ні (т. 2 а. с. 198-199);

додаткову угоду № 8 від 23 лютого 2023 року до договору про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, згідно якої вартість підготовки та подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції складає 6 000 грн; прибуття в судове засідання та представництво інтересів у Вінницькому апеляційному суді - 6 000 грн за одне судове засідання (т. 2 а. с. 200-201);

додаткову угоду № 9 від 18 серпня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 20 від 12 серпня 2020 року, відповідно до якої вартість представництва та захист інтересів у Верховному суді, у тому числі, але не виключно, ознайомлення з матеріалами касаційної скарги, підготовка відзиву складає 12 000 грн (т. 3 а. с. 95);

акти виконаних робіт: № 13 від 05 травня 2022 року (т. 2 а. с. 203), № 4 від 26 січня 2022 року (т. 2 а. с. 205), № 16 від 01 червня 2022 року (т. 2 а. с. 207), № 78 від 02 серпня 2022 року (т. 2 а. с. 209), № б/н від 22 серпня 2022 року (т.2 а. с. 211), № б/н від 29 вересня 2022 року (т. 2 а. с. 213), № б/н від 24 жовтня 2022 року (т.2 а. с. 215), № б/н від 24 листопада 2022 року (т.2 а. с. 217), № б/н від 27 грудня 2022 року (т.2 а. с. 219), № 9 від 06 березня 2023 року (т.2 а. с. 221), № 17 від 12 травня 2023 року (т.3 а. с. 20), № 14 від 27 квітня 2023 року (т.3 а. с. 22), № 1 від 17 січня 2024 року (т. 3 а. с. 192), № 49 від 30 жовтня 2023 року (т. 3 а. с. 192, зворот); № 58 від 12 грудня 2023 року (т. 3 а. с. 193);

рахунки на оплату: № 20 від 23 лютого 2023 року (т.2 а. с. 222), № 22 від 09 березня 2023 року (т. 2 а. с. 224), № 54 від 18 вересня 2023 року (т. 3 а. с. 96), № 58 від 13 листопада 2023 року (т. 3 а. с. 195), № 2 від 15 січня 2024 року (т. 3 а. с. 195, зворот);

платіжні інструкції: № 12709 від 03 травня 2022 року (т. 2 а. с. 202), № 12507 від 28 січня 2022 року (т. 2 а. с. 204), № 12794 від 31 травня 2022 року (т. 2 а. с. 206), № 13135 від 02 серпня 2022 року (т. 2 а. с. 208), № 13219 від 22 серпня 2022 року (т. 2 а. с. 210), № 13323 від 28 вересня 2022 року (т. 2 а. с. 212), № 342 від 21 жовтня 2022 року (т. 2 а. с. 214), № 13586 від 29 листопада 2022 року (т. 2 а. с. 216), № 13656 від 26 грудня 2022 року (т. 2 а. с. 218), № 13815 від 08 лютого 2023 року (т. 2, а. с. 220), № 13881 від 28 лютого 2023 року (т. 2 а. с. 223), № 13940 від 10 березня 2023 року (т.2 а. с. 225), № 14272 від 11 травня 2023 року (т.3. а. с. 19), № 14218 від 26 квітня 2023 року (т. 3 а. с. 21), № 14922 від 19 вересня 2023 року (т. 3 а. с. 96, зворот), № 15278 від 14 листопада 2023 року (т. 3 а. с. 194), № 15450 від 15 січня 2024 року (т. 3 а. с. 194, зворот).

Відтак заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України встановлено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У постановах Верховного суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20 (провадження № 61-5149св22) зроблено висновки, що:

«не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що:

«принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Отже при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» указано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19), від 08 січня 2024 року у справі № 642/4993/17 (провадження № 61-3789св23) зроблено висновки, що:

«суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».

У постанові Верховного Суду у справі № 922/3812/19 зроблено висновок, що:

«визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково».

Відтак суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні заперечення ОСОБА_1 щодо заяви про розподіл судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, ураховуючи рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000 грн є завищеним, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні з виконаною роботою.

Оцінюючи адекватність визначеного розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд приймає до уваги те, що спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним. Спірні правовідносини регулюються загальними нормами ЦК України та окремими положеннями спеціального законодавства, а у постановах Верховного Суду викладені висновки у подібних правовідносинах, що для професійного досвідченого адвоката не становить надмірної складності та не потребує розробок стратегій, зокрема, написанні відзиву на позовну заяву та касаційної скарги.

Щодо витрат, пов`язаних з прибуттям в судові засідання та проживання заявлених стороною відповідача у розмірі 99 000 грн, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з явкою до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом.

Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», додатком до якої встановлено (компенсація в цивільних справах), що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження (далі - Постанова № 590).

Постановою від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» Кабінет Міністрів України затвердив суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1 (далі - Постанова № 98).

Відповідно до пунктів 1, 7 Постанови № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати, зокрема, на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Правильність застосування Постанов № 590 і № 98 під час вирішення питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників підтверджується також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 1340/3510/18.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) зроблено висновок, що:

«вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних з прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат».

У справі, що переглядається неможливість використання для явки до суду транспорту загального користування, окрім службового чи особистого, відповідачем належними та допустимими доказами не обґрунтовано.

Ба більше, представник відповідача не був позбавлений можливості приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення Піщанського районного суду Вінницької області з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Відтак витрати у заявленій сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку з наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.

Ураховуючи подане позивачкою заперечення щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність цієї справи, обсяг наданих під час розгляду справи адвокатом Ковалишиним Т. А. послуг ТОВ «Зернятко-Південь», критерій розумності розміру понесених стороною витрат, принцип співмірності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір гонорару визначений між адвокатським бюро «Тимофія Ковалишина» в особі Ковалишина Т. А. та ТОВ «Зернятко-Південь», є завищеним щодо іншої сторони спору, а тому витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 50 000 грн, про що відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України слід ухвалити додаткове судове рішення.

Керуючись ст. ст. 137, 270, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Заяву представника Товариства з обмежено. відповідальністю «Зернятко-Південь» - адвоката Ковалишина Тимофія Анатолійовича, про ухвалення додаткової постанови задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь» 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту додаткової постанови.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з обмежено. відповідальністю «Зернятко-Південь», , адреса: м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6, каб. 31-Б.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Людмила ГОЛОТА

Тарас САЛО