ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8440/23

Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/371/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія",

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок, внаслідок набуття у власність предмета іпотеки, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), в якому просив стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на його користь кошти в розмірі 362 172,45 грн, що є інфляційними втратами, 3% річних, які нараховані за період з 22.04.2016 по 08.03.2023 на суму 285 687,73 грн, яка 08.03.2023 сплачена йому в рахунок часткового погашення зобов`язань в розмірі 3 954 749,71 грн з відшкодування йому, як іпотекодавцю, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 31.10.2006 між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання кредиту № 0. У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 30006Z174 від 01.11.2006, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення - приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

22.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 30006Z174 від 01.11.2006 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримала права іпотекодержателя на предмет іпотеки.

18.04.2016 державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (індексний номер 29353123 від 21.04.2016 11:29:34).

Позивач зазначав, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 у справі № 751/2658/18 за його позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2022, стягнуто на його користь, як іпотекодавця, 3 954 749,71 грн у рахунок відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача, як іпотекодержателя.

Указував, що починаючи з 21.04.2016, з моменту переходу від нього до відповідача права власності на предмет іпотеки, останній в якості відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя був зобов`язаний сплатити йому кошти в розмірі 3 954 749,71 грн, однак цього не зробив.

08.03.2023 відповідач у рахунок часткового погашення зобов`язань здійснив платіж на суму 285 687,73 грн.

Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України уважав, що відповідач за весь час прострочення, починаючи з 22.04.2016 до 08.03.2023, зобов`язаний сплатити йому інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми, яку в позові ним визначено у розмірі 285 687,73 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м Чернігова від 04.12.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок, внаслідок набуття у власність предмета іпотеки - задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 164431,51 грн, яка складається з: 138 808,99 грн інфляційних втрат та 25 622,52 грн - 3% річних, за період з 12.03.2020 до 08.03.2023 включно.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 1644,31 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог за період з 22.04.2016 по 11.03.2020, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх задовольнити, внаслідок чого змінити розподіл судових витрат, що здійснено судом першої інстанції, зокрема згідно додаткового рішення суду першої інстанції від 08.01.2024.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного.

1. Відсутній факт пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами за період з 22.04.2016 по 11.03.2020.

Звернувшись у квітні 2018 року до суду з позовом до відповідача та висунувши до відповідача частину вимог - про стягнення основного зобов`язання, без похідного, компенсаційного зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України), позивач мав легітимні очікування, що на грошові компенсаційні зобов`язання відповідача з 22.04.2016 строк позовної давності перервався, а тому він зможе їх висунути в межах строків позовної давності, які розпочали спливати заново з квітня 2018 року.

Таким чином, з вимогами до відповідача про стягнення зобов`язань з 22.04.2016 по квітень 2018 року, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, він міг звернутися до квітня 2021 року, що не виходило за межі строку позовної давності. Однак, внаслідок дії пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжилися на строк дії такого карантину.

При цьому, пунктом 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного, надзвичайного стану строки визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжилися на строк його.

2. Суд першої інстанції застосував неактуальний правовий висновок, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку у своїй постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, яку слід врахувати.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріальних права.

Доводи апеляційної скарги відповідача полягають у наступному.

1. Судом першої інстанції неправомірно відмовлено у передачі справи до Шевченківського районного суду м. Києва, за місцезнаходженням відповідача, а висновок районного суду про те, що позовні вимоги про стягнення платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, є похідними від вимог щодо несвоєчасного розрахунку внаслідок набуття у власність предмета іпотеки, є неправильним.

2. Помилковим є висновок суду про те, що сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі ст. 625 ЦК України починаючи з 12.03.2020 припадає на час дії карантину, а тому на правовідносини поширюються приписи ст. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час карантину.

ВП ВС у справі № 990/102/22 від 08.12.2022 дійшла висновку про те, що поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

ОСОБА_1 особисто та за участі двох представників, у тому числі адвоката, з моменту звернення до суду із позовом про стягнення перевищення вартості предмету іпотеки над сумою заборгованості (справа № 751/2658/18), оскарження рішень у цій справі в апеляційній, касаційній інстанціях, збільшення позовних вимог, паралельно ініціював судові спори з АТ «УкрСиббанк» та Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (справи № 751/1417/17, 750/10668/18, 750/10395/18, 751/5887/19 тощо), брав особисту участь у судових засіданнях у цих справах, а отже у нього відсутні об`єктивні обставини, які унеможливлювали звернення із позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок внаслідок набуття у власність предмета іпотеки до моменту спливу строку позовної давності.

3. Судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23.02.2024 у справі № 911/3025/21, відповідно до яких вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

4. Спір у даній справі прямо випливає з кредитних правовідносин та виник у зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору №0, укладеного 31.10.2006 між ним та АКІБ « УкрСиббанк». Тому, в силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким врегульовано звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, з урахуванням аналогії права та з метою рівноваги інтересів сторін цивільних правовідносин, суд апеляційної інстанції має зменшити суму стягнуту рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану.

5. Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права щодо визначення виключної територіальної юрисдикції (підсудності) даного спору. Зважаючи на те, що він вирішив захищати свої права на виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що виникають із зобов`язань, пов`язаних з нерухомістю, яка знаходиться на території Новозаводського району м. Чернігова, окремо від основних зобов`язань, то підсудність справи не змінюється.

Указує, що 22.04.2016 є датою, починаючи з якої почав обчислюватися перебіг строку позовної давності, як до основного зобов`язання відповідача, так і до компенсаційного. З квітня 2018 року перервався строк позовної давності на подачу позовних вимог щодо похідних зобов`язань (передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України) від основної вимоги і після його переривання в квітні 2018 року він почав спливати заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, позивач з вимогами про стягнення з 22.04.2016 похідних виплат міг звернутися до квітня 2021 року, що не виходило за межі строку позовної давності.

Наголошує, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України містить застереження щодо його застосування, а саме щодо позичальників, які отримали кредит, тоді як спірні правовідносини виникли виходячи з того, що позивач є іпотекодавцем, і його позов про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, заявлявся на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів.

Стверджує, що знецінення коштів, які відповідач зобов`язаний йому сплатити з 21.04.2016 відбулося виключно із-за дій відповідача, який кошти ні в добровільному, ні в примусовому порядку не сплачував. Уважає, справедливим стягнення з відповідача всього розміру заявленої компенсації від знецінення коштів.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представників - адвоката Підгорного К.Є., ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу позивача та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», представника відповідача - адвоката Міньковської А.В., яка підтримала апеляційну скаргу відповідача та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні втрати та 3 % річних підлягають стягненню за період з 12.03.2020 до 08.03.2023, з огляду на те, що позовна давність щодо стягнення цих сум за період з 22.04.2016 до 11.03.2020 сплила до введення карантину. Суд констатував, що сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі статті 625 ЦК України починаючи з 12.03.2020 припав на час дії карантину, тому поширюються приписи п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що 31.10.2006 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання кредиту № 0, а 01.11.2006 - додаткову угоду № 0-1 до кредитного договору, якою змінено умови щодо забезпечення виконання зобов`язання.

01.11.2006 у забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір № 30006Z174, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення, а саме приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв., за адресою: АДРЕСА_1 .

21.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 27, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги до позичальника за кредитним договором з усіма додатковими угодами до нього.

22.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за іпотечним договором, при цьому відповідач отримав права іпотекодержателя щодо предмету іпотеки.

18.04.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, а саме відшкодування йому перевищення 90% вартості предмета іпотеки.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 (справа №751/2658/18), яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2022, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача - задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3954749,71 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 8-17, 109-119).

15.07.2022 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторговим А.М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 751/2658/18, виданого 14.07.2022 Чернігівським апеляційним судом, про стягнення з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3 954 749,71 грн (а.с. 21).

Як вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_1 , на який надходять кошти в рамках виконавчого провадження, 08.03.2023 на рахунок позивача надійшли кошти за виконавчим листом № 751/2658/18 від 14.07.2022 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на суму 285 687,73 грн (а.с.18-20).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом

За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 614 ЦК України встановлена презумпція вини особи, що не виконує зобов`язання. За положеннями цієї норми особа, яка порушила зобов`язання і повинна нести відповідальність, вважається винною. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно з ч. 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Аналогічне положення закріплене в частині четвертій статті 334 ЦК України, згідно з яким права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави вважати, що грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №751/2658/18 встановлено, що державна реєстрація права власності за відповідачем, як іпотекодержателем, на приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась 21.04.2016, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, з моменту порушення грошового зобов`язання, а саме з 22.04.2016 необхідно здійснювати розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення (до 08.03.2023).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача Міньковською А.В. заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даній справі (а.с. 36-38).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21.

Таким чином, ураховуючи вищезазначене, стягненню на користь позивача підлягають визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України суми у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за 3 роки, які передували подачі ним позову.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду 29.09.2023, просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3% річних за період до 08.03.2023, відтак стягненню підлягають інфляційні втрати та 3% річних за період з 29.09.2020 по 08.03.2023.

Позивач просить нарахувати інфляційні втрати та 3% річних на суму заборгованості 285 687,73 грн.

Сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню на користь позивача розраховується за формулою: (сума боргу х сукупний індекс інфляції)/ 100% - сума боргу.

З урахуванням того, що сукупний індекс інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції, за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року він становить: 101,00 х 101,30 х 100,90 х 101,30 х 101,00 х 101,70 х 100,70 х 101,30 х 100,20 x 100,10 х 99,80 х 101,20 х 100,90 х 100,80 х 100,60 х 101,30 х 101,60 х 104,50 х 103,10 х 102,70 х 103,10 х 100,70 х 101,10 х 101,90 х 102,50 х 100,70 х 100,70 х 100,80 х 100,70 = 145,951 %.

Інфляційні втрати за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року становлять: 285 687,73 грн х 145,951 %/100 % - 285 684,73 = 131 279,37 грн.

Таким чином, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 , становить 131 279,37 грн.

Вираховуємо 3 % річних за формулою: сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів / кількість днів у році.

За період з 29.09.2020 по 31.12.2020 3% річних становить: 285 687,73 грн х 3% річних/100% х 94 /366 = 2 201,20 грн.

За період з 01.01.2021 по 08.03.2023 3% річних становить: 285 687,73 грн х 3% річних/100% х 797 /365 = 18 714,50 грн.

Отже, сума 3% річних, що підлягає стягненню з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 , становить 20 915,70 грн (2 201,20 грн + 18 714,50 грн).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що строки позовної давності перервалися у квітні 2018 року після звернення до суду з позовом про стягнення основного зобов`язання не заслуговують на увагу, з огляду на те, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 звертався до відповідача з позовними вимогами про стягнення коштів у відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки, вимог про стягнення грошових коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не заявляв. Стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а є окремою вимогою, строк позовної давності за якою обраховується самостійно.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції помилково врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначеного висновку у постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, яку і потрібна застосовувати у даному спорі не є слушними зважаючи на таке.

У постанові від 19.03.2021 у справі №922/698/20 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (ухвала від 27.03.2020 у справі №910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження №14-737цс19).

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для апеляційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для апеляційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Так, у постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 Великою Палатою Верховного Суду вирішувалося питання щодо переривання позовної давності у справі про стягнення з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» боргу, 3% річних та інфляційних втрат. Суд дійшов висновку, що у даній справі позовна давність перервалася у зв`язку з пред`явленням позовної заяви, яка в подальшому була залишена без розгляду, а тому строк позовної давності необхідно обчислювати саме з подачі першого позову. В даному випадку як перша позовна заява, так і позовна заява у справі № 904/3405/19 містила вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Що стосується справи, яка наразі переглядається, то колегія суддів зауважує, що позов ОСОБА_1 у квітні 2018 року подано лише щодо стягнення 3 954 749,71 грн у відшкодування перевищення 90% вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, вимог про стягнення грошових коштів за ст. 625 ЦК України ним не заявлялось, тобто фактичні обставини у цих справах є різними.

Крім того колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції та доводами ОСОБА_1 про продовження строків позовної давності на період дії карантину.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020).

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21).

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Право на позов у ОСОБА_1 виникло 22.04.2016, сплив позовної давності мав би настати з 22.04.2019, тобто до введення карантину 12.03.2020, з позовом до суду заявник звернувся 29.09.2023, тобто після закінчення дії карантину, а тому підстави для продовження строків позовної давності відсутні.

Також помилковими є посилання ОСОБА_1 на пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України як на підставу для продовження строку позовної давності, так як військовий стан в Україні введено указом Президента України № 64/2022 від 22.02.2022 із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 та в подальшому його неодноразово продовжено, позивач же до суду звернувся 29.09.2023, тобто вказані положення не підлягають застосуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про неправомірну відмови у передачі справи до Шевченківського районного суду м. Києва апеляційний суд зважає на наступне.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі N 911/2390/18.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі N 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі N 910/10647/18.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскільки предметом спору є стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок, внаслідок набуття у власність предмета іпотеки, що знаходиться по АДРЕСА_1 та територіально відноситься до Новозаводського району м. Чернігова, тому дана справа не підсудна Шевченківському районному суду м. Києва.

Верховний Суд України у постанові від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 зауважив, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавець не передбачає звільнення боржника від сплати інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, завданих його простроченням, так як це є особливою мірою відповідальності.

Крім того, пункт 18 Прикінцевих та перехідних ЦК України містить застереження щодо його застосування, а саме щодо позичальників, які отримали кредит, тоді як спірні правовідносини виникли виходячи з того, що позивач є іпотекодавцем, і його позов про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, заявлявся на підставі ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та стосується стягнення грошових коштів.

Таким чином апеляційний суд не знаходить підстав для зменшення суми стягнутої рішенням суду першої інстанції на платежі, нараховані в період дії воєнного стану, як просить відповідач в апеляційній скарзі.

Хибним є посилання в апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ч. 1 ст. 233 ГК України.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, на яку посилається відповідач, сторони у договорі змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Тобто мова йшла про стягнення не 3% річних, а 40% чи 96% річних. Так як в даному випадку стягуються виключно передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних, то їх зменшення не вбачається можливим.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 посилався на те, що Міньковська А.В. на момент звернення до суду із заявою про застосування строку позовної давності не була адвокатом. На підтвердження цього надав:

- ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.05.2022 у справі № 697/1266/20;

- постанову Черкаського апеляційного суду від 23.08.2022 у справі №697/1266/20;

- ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.09.2023 у справі № 751/6796/23.

Проте даний довід не заслуговує на увагу, так як ухвалою Новозаводського районного суду Чернігівської області від 03.10.2023 спір, що розглядається, визнано малозначним відповідно до положень ч. 6 ст. 90 ЦПК України, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.

У матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої довіреності від 03.03.2023, за якою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уповноважує Міньковську А.В., зокрема, представляти інтереси Товариства в усіх без винятку державних та недержавних органах та установах, вести цивільні, господарські, адміністративні та у межах, що допускаються чинним процесуальним законодавством - представляти інтереси у кримінальних справах у всіх судових установах, що передбачені судовою системою України, включаючи господарські та апеляційні суди всіх інстанцій з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, у тому числі з правом передачі справи в товариський чи третейський суди (а.с. 42-45).

Таким чином повноваження Міньковської А.В. у суді першої інстанції підтверджені належним чином.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» - частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04.12.2013 - скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щляхом стягненняти з ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» на його користь інфляційних втрат у розмірі 131 279,37 грн та 3% річних у розмірі 20 915,70 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на суму 152 195,07 грн (131279,37 грн + 20 915,70 грн), що становить 42,02% від ціни позову, з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1521,85 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (3621,72грн х 42,02%).

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на 12 236,44 грн, що становить 7,4% від оскаржуваної суми, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підлягає стягненню 182,52 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом (2466,46 грн х 7,4%).

За результатом взаємозаліку сум судового збору з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 остаточно підлягає стягненню 1 339,33 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (1521,85 грн - 182,52 грн).

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасний розрахунок, внаслідок набуття у власність предмета іпотеки - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати у розмірі 131 279 (сто тридцять одна тисяча двісті сімдесят дев`ять) грн 37 коп., три відсотки річних у розмірі 20 915 (двадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн 70 коп., 1339 (одну тисячу триста тридцять дев`ять) грн 33 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, а всього 153 534 (сто п`ятдесят три тисячі п`ятсот тридцять чотири) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко