ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12491/23

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/204/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Департамент державної виконавчої служби Міністерства

юстиції України, Державна казначейська служба України, Відділ

примусового виконання рішень Управління забезпечення

примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного

міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 16 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив: визнати, що протиправна бездіяльність, протиправні дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, протиправна бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (на даний час має назву Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), і тривале невиконання судових рішень по справі №750/3857/21 Державною казначейською службою України призвели до завдання матеріальної шкоди у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається з 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 19 548 грн. 04 коп., яка складається з 3% річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. і інфляційних втрат у розмірі 17 328 грн. 86 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування позову, із посиланням на статті: 56, 124, 129 Конституції України, Закон України "Про виконавче провадження", Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", ОСОБА_1 зазначав, що тривале невиконання рішень суду, ухвалених на його користь, призвело до матеріальної шкоди. Позивач вказував, що оскільки відповідачі порушили грошове зобов`язання, у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення, у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.10.2023 року позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, задоволено. Судом стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 2 219 грн. 18 коп. та інфляційні втрати у розмірі 17 328 грн. 86 коп., а всього: 19 548 грн. 04 коп., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, і тому підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність порушення встановленого законом строку щодо перерахування коштів позивачу. За доводами апелянта, при виконанні виконавчого листа від 23.10.2021 року №750/3857/21 Державна казначейська служба України діяла в чіткій відповідності до чинного законодавства, не порушуючи права позивача. Після здійснення всіх передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, заходів, Головне управління ДКСУ 15.11.2021 року направило до органу Казначейства вищезазначений виконавчий лист. Апелянт вказує, що виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Доводи апеляційної скарги зазначають, що Казначейством, в межах бюджетних призначень, 19.07.2023 року було перераховано кошти на користь позивача, тобто, свої зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі №750/3857/21 перед позивачем Казначейство виконало в повному обсязі. Апелянт звертає увагу на ту обставину, що боржником у справах про стягнення моральної шкоди, повинна бути лише Держава Україна. Апелянт стверджує, що Казначейство не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, між позивачем та Казначейством до ухваленого рішення у справі №750/3857/21 не існувало будь-яких зобов`язань, і тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, відсутні. За доводами апелянта, суд першої інстанції при розгляді даної справи не застосував висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Доводи апеляційної скарги вказують, що ч.2 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу, нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейством). Проте, стягнення шкоди на користь ОСОБА_1 по виконавчому листу №750/3857/21 здійснювалось з Державного бюджету України, а не з окремого державного органу. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що компенсація за порушення строку перерахування коштів, передбачена цим Законом, не поширюється на судові рішення, виконання яких здійснено за КПКВК 3504030. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, відповідно до якого виконувався виконавчий лист по справі №750/3857/21, не передбачає строку для виконання рішень суду про відшкодування шкоди з державного бюджету. Проте, законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Апелянт вважає, що позивач помилково посилається на статтю 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", оскільки правовідносини, які склалися, не підпадають під дію цього Закону, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання позивача на наявність порушення строку перерахування коштів, є незаконними та необґрунтованими, а отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення. Апелянт вказує, що дана позиція Казначейства підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі №826/17656/16. Апелянт звертає увагу на ті обставини, що виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. За даних обставин, апелянт вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, у розумінні вимог статті 81 ЦПК України, підстав інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди в сумі 17 328,86 грн., трьох відсотків річних в сумі 2 219,18 грн. та стягнення їх з Державного бюджету України.

03.01.2024 року на електронну адресу Чернігівського апеляційного суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу (а.с.198-203), в якому він просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2023 року, залишити без змін.

07.02.2024 року на електронну адресу Чернігівського апеляційного суду через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про врахування правових висновків Дайджесту судової практики Великої Палати Верховного Суду за листопад-грудень 2023 року, про врахування постанов Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 і від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19 (а.с.205-206). У поданому клопотанні ОСОБА_1 просить врахувати, що Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків КАС ВС та КЦС ВС щодо незастосування положень частини другої статті 625 ЦК України, у разі несвоєчасного виконання державою рішення суду про відшкодування шкоди, визначивши, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Подібний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19. Також позивач вважає, що заслуговують на врахування і обставини, викладені в ухвалі Верховного Суду від 24.01.2024 року при розгляді його касаційної скарги на постанову Чернігівського апеляційного суду від 20.11.2023 року (головуючий-суддя: Онищенко О.І., судді: Висоцька Н.В., Шитченко Н.В.) у справі №750/12323/23, в якій ОСОБА_2 вказував на обов`язковість врахування постанови Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19. В ухвалі про відкриття касаційного провадження Верховний Суд вказав: "...Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Також заявник вказує, що судом апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосовано норми права без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах". На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить врахувати правові висновки Дайджесту судової практики Великої Палати Верховного Суду за листопад-грудень 2023 року про врахування постанов Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 і від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, та клопотання позивача про врахування висновків Дайджесту судової практики Великої Палати Верховного Суду за листопад-грудень 2023 року про врахування постанов Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі №686/7081/21 і від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі, виходячи із наступного.

Як вбачається із інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Верховним Судом відкрито касаційне провадження у цивільній справі №750/12323/23.

Правовідносини у справі №750/12491/23, яка розглядається, і у справі №750/12323/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди, касаційне провадження у якій відкрито ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2024 року, є ідентичними. Підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до суду із даними позовами є заподіяння йому матеріальної шкоди через тривале невиконання рішень суду, ухвалених на його користь. Оскільки відповідачі порушили грошове зобов`язання, позивач стверджує про наявність у нього права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Із вищезазначеного вбачається, що оскаржуване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.10.2023 року у даній цивільній справі №750/12491/23, та оскаржуване рішення у цивільній справі №750/12323/23, яка наразі перебуває на касаційному розгляді у Верховному Суді, ухвалені у подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини 1 статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до приписів п.14 ч.1 статті 253 ЦПК України, провадження у справі у випадку, встановленому п.10 ч.1 статті 252 цього Кодексу, зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зупинення провадження у даній цивільній справі №750/12491/23, до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду цивільної справи №750/12323/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди.

Керуючись: п.10 ч.1 статті 252; п.14 ч.1 статті 253; статтями: 260, 261, 368; ч.2,ч.3 статті 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Зупинити апеляційне провадження у цивільній справі №750/12491/23 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди, до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду цивільної справи №750/12323/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про визнання факту, стягнення трьох відсотків річних, інфляційного збільшення сум матеріальної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: