Справа № 297/1709/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 липня 2021 року (суддя Михайлишин В.М.) у справі № 297/1709/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та техпаспорту,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договору передачі права власності (купівлі-продажу) автомобіля від 02.01.2019 та техпаспорту № НОМЕР_1 на автомобіль, виданого ОСОБА_4 у Будапешті 10.01.2019 Міністерством внутрішніх справ (Угорщини).

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 у цивільній справі № 297/1615/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено та визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2006 року випуску, кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , майном, набутим подружжям за час шлюбу та виділено ОСОБА_1 1/2 частину вказаного автомобіля із спільної сумісної власності шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 93 704,50 грн.

Вказане заочне рішення залишено у силі постановою Верховного Суду від 05.09.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/76441683).

На виконання цього рішення суду було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, однак боржником ОСОБА_3 не було вчинено жодних дій на його виконання.

У зв`язку з цим, у рамках даного виконавчого провадження 21.12.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 , зокрема на автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Накладений арешт унеможливлював відчуження цього транспортного засобу.

Проте, ОСОБА_3 виїхала на вказаному автомобілі в Угорщину та продала цей автомобіль своєму родичеві ОСОБА_5 за суму в 1 800 000 форинтів згідно з договором передачі права власності (договором купівлі-продажу) від 02.01.2019.

У даному договорі місце укладення не вказано та зазначено, що продавець заявляє, що автомобільний транспорт не перебуває під судовим процесом та необтяжений, який вільно володіє його правом власності. Крім цього, договір нотаріально не посвідчений, укладений у присутності двох свідків.

Надалі ОСОБА_4 виготовив техпаспорт № НОМЕР_1 на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номер кузова НОМЕР_2 , виданий у Будапешті 10.01.2019 Міністерством внутрішніх справ (Угорщини).

При перетині державного кордону ОСОБА_6 , автомобіль був затриманий митницею та згідно з постановою головного державного виконавця від 15.01.2019 передано на зберігання ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що при укладенні договору купівлі-продажу відповідачі приховали від Міністерства внутрішніх справ Угорщини обставину щодо накладення арешту на автомобіль, зазначивши у договорі неправдиву інформацію щодо відсутності обтяження.

Вказував, що договір, укладений 02.01.2019 між відповідачами, вчинено з метою уникнення звернення стягнення на автомобіль, є фіктивним та не відповідає вимогам закону, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У зв`язку з цим виданий на підставі такого договору техпаспорт від 10.01.2019 № 2345346 також слід визнати недійсним.

Посилаючись на дані обставини та зазначені положення норм Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 просив суд:

1) визнати недійсним договір передачі права власності (купівлі-продажу) автомобіля марки VOLKSWAGEN, номер шасі НОМЕР_2 , укладеного 02.01.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (договір без номера, місце укладення не зазначено).

2) визнати недійсним технічний паспорт № НОМЕР_1 на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номер шасі НОМЕР_2 , виданий у Будапешті 10.01.2019 Міністерством внутрішніх справ.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.07.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98417919).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Ю.Ю. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи , невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду. Ніким не заперечується та сторони визнали ту обставину, що спірний автомобіль знаходиться на території України. У зв`язку з цим, захист права власності здійснюється на вибір позивача відповідно до права держави України, у якій майно знаходиться. Укладення спірного правочину спрямоване на ухилення від виконання заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 у цивільній справі № 297/1615/16-ц щодо стягнення грошової компенсації. Боржник ОСОБА_3 , відносно якої відкрито виконавче провадження про стягнення боргу, що відчужила своє майно третій особі, не сплачуючи жодного боргу стягувачеві, діє очевидно недобросовісно та зловживає своїми правами, уклавши правочин, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна. Оспорюваний правочин, вчинено боржником на шкоду кредитору (фраудаторний правочин). Укладення договору суперечить вимогам частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позиція інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргy до суду апеляційної інстанції не подано.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Учасники справи та їх представники в жодне із судових засідань, які призначались апеляційним судом, не з`являлись. Про судове засідання, призначене на 07.02.2024, представники сторін адвокати Мензак Ю. та Пуканич Е.В. - були повідомлені належним чином шляхом надіслання судових повісток на електронну пошту, яку адвокати вказували у документах, що подавались до суду, та з якої надсилались заяви та клопотання до апеляційного суду (а.с. 211, 212). Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вважається, що особам, яких представляють вказані адвокати, також вручені судові повістки. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини та застосовані норми права

Встановлено, що заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.11.2016 у цивільній справі №297/1615/16ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05.09.2018, визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2006 року випуску, кузов НОМЕР_2 , який на праві власності було зареєстровано в Угорській Республіці за ОСОБА_7 (реєстраційний номер НОМЕР_3 ); виділено ОСОБА_1 1/2 частину вказаного автомобіля із спільної сумісної власності шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 93 704,50 грн. (а.с.6-10).

Оскільки вказане рішення ОСОБА_3 не виконувала, у рамках виконавчого провадження постановою державного виконавця від 21.12.2018 було описано та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , зокрема, на автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_3 а.с.12).

Відповідно до Договору передачі права власності від 02.01.2019 ОСОБА_3 відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_8 (а.с. 37, 38), якому у м. Будапешт Міністерством внутрішніх справ 10.01.2019 було видано технічний паспорт № НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію) на автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номер шасі НОМЕР_2 (а.с. 18).

При перетині державного кордону ОСОБА_6 автомобіль був затриманий митницею та згідно з постановою головного державного виконавця від 15.01.2019 передано на зберігання ОСОБА_1 (а.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на положення Закону України «Про міжнародне приватне право», вказав, що чинне законодавство України не передбачає визнання національними судами недійсними правочинів, укладених не на території України (за кордоном) громадянами іншої держави (нерезидентами). Посилання представника позивача на те, що вказаний договір міг бути укладений на території України належними та допустимими доказами не підтверджено.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач просив визнати недійсним договір про передачу права власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_3 », номер шасі НОМЕР_4 , укладений 02.01.2019 між громадянкою Угорщини ОСОБА_7 та громадянином Угорщини ОСОБА_2 , а також технічний паспорт транспортного засобу № НОМЕР_5 від 10.01.2019, виданий Міністерством внутрішніх справ у м. Будапешт.

Місце укладення вказаного договору не вказано, проте встановлено, що такий було складено угорською мовою і в матеріалах справи міститься його переклад з угорської мови на українську мову (а.с.37-38).

Зі змісту договору слідує, що правочин (як юридичний факт), що став підставою для подання позову, мав місце не на території України, а Угорської Республіки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи представника позивача, що вказаний договір міг бути укладений на території України, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Позивач оспорює правочин, укладений поза межами України, між громадянами Угорщини, щодо рухомого майна (автомобіля), яке до моменту його відчуження ОСОБА_7 було зареєстровано в Угорщині, та надалі зареєстровано в Угорщині - після його придбання ОСОБА_2 , що підтверджується технічним паспортом транспортного засобу № НОМЕР_6 S від 10.01.2019, виданим Міністерством внутрішніх справ у м. Будапешт.

Відповідно до ст. 497 ЦПК України (тут і далі норми права в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі Закон № 2709-IV) іноземним елементом є ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Цей Закон № 2709-IV застосовується, зокрема, до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом:

-визначення застосовуваного права (п. 1 ч. 1 ст. 2);

-підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 2).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 2709-IV у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 75 Закону № 2709-IV підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Статтею 76 Закону № 2709-IV передбачено підстави визначення підсудності справ судам України.

Статтею 77 Закону № 2709-IV визначено випадки виключної підсудності судам України справ з іноземним елементом. Такі підстави у даній справі відсутні.

Відомості про рухоме майно, відчужене за оспорюваним правочином, підлягали внесенню та були внесені до державних реєстрів Угорщини, а тому відповідно до статті 40 Закону № 2709-IV, право власності на нього визначається правом держави, у якій це майно зареєстровано правом Угорської Республіки.

Попри те, що автомобіль на даний час перебуває на території України, місце проживання відповідачів зареєстровано в Україні, вони також є громадянами Угорщини, і правочин (як юридичний факт), що став підставою для подання позову, мав місце не на території України, а Угорської Республіки, його сторони діяли при укладенні саме як громадяни Угорщини. Автомобіль «VOLKSWAGEN», відчужений за оспорюваним правочином, як наслідок такого юридичного факту зареєстровано в Угорській республіці.

При цьому, зміст договору врегульовано саме правом Угорщини, яке обрано сторонами цього правочину.

Зокрема, зі змісту правочину слідує, що у п. 3 договору сторони дійшли домовленостей, що виконуватимуть зобов`язання - повідомлення в органи адміністрації про вступ в дію зміни права власності, продавець (абзац 1 § 2 Розпорядження Уряду 304/2009) протягом 8 календарних днів, б) а покупець (абзац 1., пункт б. § 33 Закону LXXXIV/1999) протягом 15 календарних днів.

Отже, визначальним у даному випадку є сфера дії права, що застосовується до правочину та спірних правовідносин, що виникли внаслідок його укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 2709-IV застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 32 Закону № 2709-IV зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином.

Згідно зі ст. 33 Закону № 2709-IV дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину.

Відповідно до ст. 38 Закону № 2709-IV право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. В той же час, відповідно до ст. 40 Закону № 2709-IV, право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано.

До зобов`язань, що виникли внаслідок набуття, збереження майна без достатніх правових підстав, застосовується право держави, у якій такі дії мали місце (ст. 51 Закону № 2709-IV).

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину.

Як установлено вище, зі змісту, умов та суті правочину слідує, що такий укладено за правом Угорської Республіки, в результаті його укладення відомості про право власності на рухоме майно підлягали внесенню до державних реєстрів Угорської Республіки, та саме у Будапешті (Угорщина) Міністерством внутрішніх справ власнику ОСОБА_5 було видано технічний паспорт на автомобіль.

Оскільки правочин було укладено в Угорській Республіці між громадянами цієї країни та щодо майна, місцем реєстрації якого (у державному реєстрі) як до, так і після вчинення оспорюваного правочину є Угорська Республіка, його сторонами обрано право держави Угорської Республіки, тому дійсність правочину визначається правом Угорської Республіки.

З дій сторін правочину, умов правочину та обставин справи, які досліджено та оцінено в їх сукупності, прямо випливає вибір сторонами договору права Угорської Республіки.

У правовідносинах з іноземним елементом, які виникли на підставі правочину з вибором сторонами права іноземної держави, що підлягає застосуванню до таких правовідносин, як зміст правочину, так і його тлумачення визначаються іноземним правом, що сторони обрали за принципом автономії волі.

Отже, у даній справі дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом Угорської Республіки, відповідно до ст. 32, 33, 40 Закону № 2709-IV.

Законодавець у частині першій статті 6 Закону N 2709-IV передбачив, що застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на невідповідність спірного правочину саме нормам Цивільного кодексу України (ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України), однак за встановлених обставин, відповідно до норм Закону України «Про міжнародне приватне право», такі положення Цивільного кодексу України не поширюються на спірні правовідносини та не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

У рамках даної справи позивач як на підставу своїх вимог не посилався та не наводив порушень законодавства Угорської Республіки при укладенні спірного правочину та проведеної на його підставі реєстрації рухомого майна (видачі техпаспорту), тобто, указані обставини не були підставами пред`явленого позову.

Крім того, заявляючи вимогу про визнання недійсним технічного паспорту на автомобіль VOLKSWAGEN, виданого у Будапешті Міністерством внутрішніх справ, до участі у справі не залучено відповідний державний орган реєстрації.

За таких обставин із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід погодитися.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень Договору між Україною та Угорською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, підписаного 02.08.2001, ратифіковано Законом України N 2926-III від 10.01.2002, позивач не позбавлений можливості звертатися за захистом свого права до установ юстиції Угорської Республіки.

Позивач не позбавлений права доводити у компетентному суді Угорської Республіки обставини стосовно невідповідності нормам законодавства Угорської Республіки спірного правочину та проведеної на його підставі реєстрації рухомого майна.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно відмовив у задоволенні позову, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 258, ст. 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2024 року.

Головуюча:

Судді: