КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/3650/22 Головуючий у І інстанції: Мицик Ю.С.
провадження №22-ц/824/3271/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лушкіна Петра Юрійовича - представника Житлово-будівельного кооперативу «Захисник» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Захисник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСВ Практик», про визнання права власності на майнові права, -

в с т а н о в и в :

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що 19.01.2015 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «ОСВ Практик» в особі керівника ОСОБА_3 нотаріальний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що ОСОБА_2 належним чином виконав свої зобов`язання за договором, сплативши 100 % вартості майнових прав в сумі 245 050 грн. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.10.2015 року майнові права на вказану квартиру перейшли від ОСОБА_2 до ОСОБА_4

04.04.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено нотаріальний договір відступлення прав за договором, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору права за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладеним між ТОВ «ОСВ-ПРАКТИК» та ОСОБА_2 від 19.01.2015 року.

20.06.2014 року між ЖБК «Захисник» (замовник), та TOB «ОСВ ПРАКТИК» (генеральний підрядник) було укладено договір генерального підряду на капітальне будівництво №2. За цим договором генпідрядник зобов`язувався на свій ризик своїми коштами та/або залученими силами та засобами збудувати та передати замовнику об`єкт будівництва: житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований за адресою - АДРЕСА_2 .

Зазначала, що запланований термін введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 3-й квартал 2015 року. Відповідно до довідки ТОВ «ОСВ Практик» №80 від 15.12.2015 року термін дії договорів купівлі продажу зазначених квартир продовжено до 20.01.2016 року. Отримати свідоцтво про право власності на квартиру позивач не може, оскільки на даний момент будівництво житлового будинку не закінчено і об`єкт в експлуатацію не введено.

Крім того, ЖБК «Захисник» повідомив про анулювання договору купівлі-продажу майнових прав, сторонами яких є ОСОБА_1 та ТОВ «ОСВ Практик». Дані обставини свідчать про невизнання відповідачем факту переходу майнових прав до позивачки, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 , у розмірі профінансованого внеску в сумі 245050,00 грн., згідно з договором купівлі - продажу від 19.01.2015 року.

Стягнуто з Житлово-Будівельного кооперативу «Захисник» на користь держави судовий збір в розмірі 2450 грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Лушкіна П.Ю. - представника ЖБК «Захисник» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що ЖБК «Захисник» створений при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, виключно з метою забезпечення працівників органів та підрозділів МВС України житлом (квартирами) і їхніх сімей з певною кількістю членів кооперативу шляхом будівництва одного дев`ятиповерхового житлового будинку (чотири секції): на земельній ділянці, кадастровий номер :63:332:0051, площею 1,4395 га, яка знаходиться на АДРЕСА_2, виключно за кошти Кооперативу.

При цьому, членами кооперативу можуть бути лише працівники Головного управління, які постійно проживають у місті Києві і перебувають на обліку бажаючих вступити до Кооперативу та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або користуються правом позачергового прийому до членів кооперативу.

Житловий будинок (чотири секції): на земельній ділянці, кадастровий номер :63:332:0051, площею 1,4395 га, яка знаходиться на АДРЕСА_2 , належить ЖБК «Захисник» та не може бути переданий, проданий останніми, ні фізичним, ні юридичним особам.

Договірних відносин між позивачем та відповідачем не існує.

Зазначене взагалі не враховано судом першої інстанції.

Договір генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року належним чином відповідачем як Генпідрядником не виконаний.

Договір генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року та Додаткова угода не визначає підстав набуття ТОВ «ОСВ Практик» майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.

Суд першої інстанції проігнорував факт того, що позивач придбав у ТОВ «ОСВ Практик», тобто, в особи, яка не мала прав власника на розпорядження об`єктом незавершеного будівництва чи доручення власника на продаж майнових прав (паю) з правом отримання грошових коштів на свою користь, оскільки Додаткова угода до Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 03.11.2014 року, є нікчемними в силу Закону.

Згідно умов Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року, цивільного законодавство про будівельний підряд та законодавства про фінансування будівництва, власником об`єкту будівництва є ЖБК «Захисник» як Замовник будівництва, а отже:

1) лише ЖБК «Захисник» має право на реалізацію майнових прав на об`єкт такого будівництва, а після введення об`єкту будівництва в експлуатацію на реалізацію нерухомого майна (квартир, нежитлових приміщень, тощо). Згідно умов договору та законодавства така реалізація передбачена лише на платній основі;

2) лише ЖБК «Захисник» має право отримувати кошти від реалізації майнових прав, а в подальшому від реалізації об`єктів нерухомого майна.

Під час розгляду справи ні позивач, ні ТОВ «ОСВ Практик» не надали доказів передання ЖБК «Захисник» іншим особам таких прав (в тому числі права реалізації майнових прав, укладання договорів з інвесторами, отримання коштів від інвесторів та розпорядження такими коштами).

Вказує, що ЖБК «Захисник» по даній справі є неналежним відповідачем у справі, до нього не може бути пред`явлено позов про вимоги передати, визнати право власності на майнові права на частку в майні кооперативу. Позов не може бути подано не членом кооперативу, а членом кооперативу - лише з питань його виключення.

Тільки члени кооперативу, за Законом, мають право на отримання житла, шляхом сплати пайового внеску та після введення будинку в експлуатацію, зареєструвати за собою право власності на квартиру у відповідності до сплаченого членського пайового внеску. Кооператив, за законом, не може продавати житло не члену кооперативу, укладати договори купівлі-продажу, у тому числі, майнових прав.

Позивач не є членом Кооперативу (ЖБК «Захисник»), відповідно не має права згідно закону на участь у діяльності Кооперативу, у тому числі, шляхом отримання права на частку майна Кооперативу.

Позивач не сплатила пайові, членські внески до кооперативу, не є членом кооперативу, працівником правоохоронних органів, відповідно не набула права вимагати в подальшому закріпити за нею право на отримання житла.

Позивачем укладено договір відступлення з особою, яка не була членом Кооперативу, відчужувачем за договором є особа - спадкоємець, до якої не переходило прав на паєнагромадження (частку в майні) Кооперативу в силу Закону. Так, відступлення прав членом кооперативу не допускається, відступлення прав від померлого члену кооперативу до його спадкоємця допускається щодо пайового (грошового) зобов`язання, а право вступу у члени кооперативу не підлягає спадкуванню.

Договір відступлення прав за договором від 04.04.2019 року, що став підставою позовних вимог по даній справі, укладено в порушення вимог законодавства, оскільки додаткова угода є нікчемною в силу Закону.

Вимоги позивача по даній справі обґрунтовані тим, що у відповідачів перед позивачем виникли зобов`язання на підставі Договору відступлення прав за договором від 04.04.2019 року.

Відносини між позивачем і ЖБК «Захисник» регулюються спеціальним законодавством, інші закони розповсюджують свою дію у частині, що не суперечить спеціальному законодавству.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами визнається, що ЖБК «Захисник» по даній справі є житлово-будівельний кооператив, а позивачем є фізична особа, яка не є членом такого житлово-будівельного кооперативу. Зміст спірних правовідносин, які склалися між сторонами по даній справі - позивачем і ЖБК «Захисник» обмежується з`ясуванням правової природи дій або бездіяльності ЖБК «Захисник», які відповідно до Закону України «Про кооперацію», «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу», прийнятого Постановою РМ УРСР від 30.04.1985 р. зі змінами № 186 (надалі за текстом - Промірний статут), статтею 384 ЦК України і Статутом ЖБК «Захисник» віднесені до повноважень цієї самоврядної організації і є питанням статутної діяльності такої організації.

На спірні правовідносини, які склались між сторонами позивачем і ЖБК «Захисник» по даній справі, компетенція суду, згідно вимог ст.16 ЦК України (які передбачають засади захисту цивільних прав та інтересів судом), не поширюється, оскільки такі питання стосуються статутної діяльності цієї організації.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що договір купівлі-продажу майнових прав, який став підставою позовних вимог по даній справі, укладено в порушення вимог законодавства, оскільки Додаткова угода до Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 03.11.2014 року, є нікчемною в силу Закону.

Позивач не є інвестором будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції, приймаючи до провадження позовну заяву до кооперативної організації, повинен був відмовити у позові, оскільки позов в частині вимог до ЖБК «Захисник» не обґрунтовано, не підтверджено належними доказами, він не відповідає спеціальному законодавству, що регулює правовідносини сторін, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказує, що позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права.

Оскільки позивач вважає, що його права та інтереси порушені саме невиконанням ТОВ «ОСВ Практик» своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу майнових прав від 19.01.2015 року, який стосуються передання йому новозбудованого майна та документів, необхідних для реєстрації за нею права власності на нього. Отже, з огляду на те, що позивач стверджує про перебування з ТОВ «ОСВ Практик» у зобов`язальних відносинах, то права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права з вимогами до ТОВ «ОСВ Практик». Позивач також не позбавлений права на звернення на підставі ст.ст.625, 653 ЦК України з позовом до ТОВ «ОСВ Практик» про відшкодування завданих збитків в зв`язку з невиконанням вказаних договорів.

До позовних вимог позивача до ЖБК «Захисник» підлягає застосуванню строк позовної давності, про що зроблено відповідну Заяву ЖБК «Захисник» під час розгляду справи.

Оскільки позивач не є членом Кооперативу, не викупав квартиру, то відповідно і майнові права на квартиру такий не має.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представник ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що позивачем виконано умови договору щодо оплати вартості квартири у повному обсязі, однак отримати свідоцтво про право власності на квартиру не вдається можливим, оскільки в запланований термін закінчення будівництва даний об'єкт будівництва не завершений та не введений в експлуатацію. Крім того, термін закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію чітко не визначений, що спричиняє порушення майнових прав позивача.

Також зазначає, що всі доводи апелянта вже досліджувались Верховним Судом у справі №753/19997/19, оскільки ця справа стосується того ж самого об'єкту незавершеного будівництва.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права є визнання за ОСОБА_1 майнових права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 , у розмірі профінансованого внеску в сумі 245050,00 грн., згідно з договором купівлі - продажу від 19.01.2015 року, що забезпечить поновлення прав та захист від незаконних посягань у майбутньому.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1183 від 16.07.2013 року для організації будівництва житлового будинку створено ЖБК «Захисник».

20.06.2014 року між ЖБК «Захисник» (замовник) та TOB «ОСВ Практик» (генеральний підрядник) укладено договір генерального підряду на капітальне будівництво №2, за умовами якого генпідрядник зобов`язувався на свій ризик своїми коштами та/або залученими силами та засобами збудувати та передати замовнику об`єкт будівництва: житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що з метою забезпечення фіксованої вартості житла для членів кооперативу «Захисник», замовник надає можливість генпідряднику залучити кошти інвесторів для фінансування будівництва помешкань, в тому числі, і квартири АДРЕСА_4 .

Пунктом 1 додаткової угоди від 03.11.2014 року до договору генерального підряду на капітальне будівництво № 2 визначено, що замовник передає генпідряднику частину своїх функцій, що виключно стосуються організації фінансування будівництва помешкань та приміщень, перелік яких наведено в пункті 1.2. договору. Фінансування може здійснюватися за рахунок власних коштів генерального підрядника та/або за рахунок залучених коштів від фізичних та юридичних осіб (кредитів, інвестиційних угод, договорів купівлі-продажу майнових прав тощо).

Згідно з пунктом 2 цієї додаткової угоди генеральний підрядник набуває майнові права на помешкання та приміщення, перелік яких наведено в пункті 1.2. договору.

Встановлено, що 19.01.2015 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «ОСВ Практик» в особі керівника ОСОБА_3 нотаріальний договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.10.2015 року майнові права на вказану квартиру перейшли від ОСОБА_2 до ОСОБА_4

04.04.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено нотаріальний договір відступлення прав за договором, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору права за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладеним між ТОВ «ОСВ-ПРАКТИК» та ОСОБА_2 від 19.01.2015.

Покупцем здійснено оплату 245 050 грн, що становить 100 % вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , про що свідчить відповідна довідка з ТОВ «ОСВ Практик».

За умовами пункту 1.4 зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав від 19.01.2015 року визначено, що документами, які будуть підставою для отримання покупцем свідоцтва про право власності на квартири є цей договір купівлі - продажу майнових прав, довідки про оплату в повному обсязі вартості об`єкту продажу, акт приймання-передачі квартири, технічний паспорт.

Запланований термін введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 3-й квартал 2015 року.

Звертаючись до суду із заявленим позовом позивач вказує, що покупцем виконано умови договору щодо оплати вартості майнових прав на квартиру у повному обсязі, однак отримати свідоцтво про право власності на квартиру не вдається за можливе, оскільки в запланований термін закінчення будівництва даний об`єкт будівництва не завершено та не введено в експлуатацію, а відповідачем не визнається її право на майнові права.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України наголошено на необхідності виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі, як предмету матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про поділ речей на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України), а також вказано і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Крім того, у статті 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Отже, у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява

№ 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Stretch v The United Kingdom», заява № 44277/98).

В іншій справі (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі N 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі

№ 359/5719/17 вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Статтею ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами визнаються будь-які права пов`язані з майном, відмінні від права власності у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За ст.634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч.3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Згідно зі ст.851 ЦК України підрядник має право не розпочинати роботу, а розпочату роботу зупинити, якщо замовник не надав матеріалу, устаткування або річ, що підлягає переробці, і цим створив неможливість виконання договору підрядником

За ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно зі ст.876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до ст.880 ЦК України віднесення ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження об`єкта будівництва на замовника або підрядника до його прийняття замовником встановлюється відповідно до вимог закону, крім випадків, коли це сталося внаслідок обставин, що залежали від замовника.

Доводи позивача про те, що до завершення будівництва об`єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 та введення його в експлуатацію позивачу як інвестору належать майнові права на цей об`єкт, грунтуються на законі.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові №14-461 цс19 від 09.10. 2019 року.

Позивач приєднався до будівництва квартири АДРЕСА_1 на стадії будівництва, до введення будинку в експлуатацію, на момент дії нормативно-правових актів, які по-різному регулюють сферу правовідносин, що виникають з приводу залучення коштів фізичних осіб на етапі будівництва відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав, який укладено відповідно Цивільного Кодексу України. Підстави залучення коштів від інших фізичних осіб на стадії будівництва врегульовані ЗУ «Про кооперацію», ЗУ «Про інвестиційну діяльність» та іншими нормативно-правовими актами.

Проте, ЖБК «Захисник» не визнає майнових зобов`язань перед іншими фізичними особами, які брали участь у фінансуванні будівництва в період діяльності ТОВ "ОСВ Практик", посилаючись на ЗУ "Про кооперацію" та відсутність членства. Таким чином, позивач позбавляється майнових прав у складі невведеного в експлуатацію об`єкта будівництва, які у неї виникли на підставі укладеного договору відступлення права за договором купівлі-продажу майнових прав.

Враховуючи, що будинок, розташований за будівельною адресою по АДРЕСА_2 належить ЖБК "Захисник", для позивача, який не є членом кооперативу існує ризик з моменту розірвання договору між підрядником і замовником порушення майнових прав на об`єкт будівництва - квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням сплати коштів у розмірі 100% вартості майнових прав право позивача підлягає захисту внаслідок зобов`язання, що відповідає вимогам Цивільного Кодексу України, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав не було оскаржено ЖБК "Захисник" в судовому порядку.

Як вірно вважав суд першої інстанції, твердження відповідача ЖБК «Захисник» про відсутність у ТОВ «ОСВ Практик» повноважень щодо укладання договорів купівлі-продажу майнових прав не заслуговують на увагу, оскільки генеральний підрядник не є власником майна та не може розпоряджатись майном, яке належить замовнику, а саме, Житлово-будівельного кооперативу «Захисник». Пунктом 1.2. Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року сторони погодили, що з метою забезпечення фіксованої вартості житла для членів Житлового кооперативу «Захисник» замовник надає право генеральному підряднику залучати кошти інвесторів для фінансування будівництва помешкань, перелік яких наведений в договорі.

Квартира АДРЕСА_4 наявна в цьому переліку. Відповідно до додаткової угоди від 03.11.2014 року до Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року замовник передає генеральному підряднику частину своїх функцій, що виключно стосуються організації фінансування будівництва помешкань та приміщень, перелік яких наведено в п.1.2. Договору. Фінансування може здійснюватись за рахунок власних коштів генерального підрядника та/або за рахунок залучених коштів від фізичних та юридичних осіб (кредитів, інвестиційних угод, договорів купівлі-продажу майнових прав тощо). Згідно з п.2 цієї Додаткової угоди генеральний підрядник набуває майнові права на помешкання та приміщення, перелік яких наведено в п.1.2. Договору.

Відтак, замовник будівництва надав генеральному підряднику повноваження на укладання відповідних договорів.

Доводи представника відповідача ЖБК «Захисник» про те, що Договір генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року та додаткові угоди до нього не є доказом передачі повноважень щодо відчуження нерухомості іншим особам від ЖБК «Захисник» до ТОВ «ОСВ Практик» суд вірно не прийняв до уваги, так як сторонами було чітко визначено перелік квартир та способи залучення грошових коштів для будівництва. Вказаний договір та додаткові угоди до нього не було визнано недійсними.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Даною нормою Основного Закону України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст.ст.4, 5 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а частиною 2 визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Представник відповідача ЖБК «Захисник» посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, який рахується з моменту порушення строку здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто строк позовної давності вважає необхідним рахувати з 01.11.2015 року, наступного дня після закінчення встановленого п.1.3 та п.п. 2.2.1, п.2.2. Договору строку передачі об`єкта в експлуатацію.

За ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.267 ЦК України).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки лише в липні 2019 року позивач міг довідатися про розірвання договору ЖБК «Захисник» та анулювання майнових прав на помешкання та квартири, про що зазначено представником відповідача.

Також, суд вірно відхилив посилання відповідача на те, що строк позовної давності має відраховуватися від 01.11.2015 року, тобто з наступного дня після закінчення встановленого строку передачі об`єкта в експлуатацію, оскільки будівництво спірного будинку не завершено, а строки введення будинку в експлуатацію можуть переноситися.

Частиною 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом враховано вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

З огляду на вищенаведене та зважаючи на обставини справи, придбання позивачем майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та невизнання ЖБК «Захисник» умов Договору купівлі-продажу майнових прав, суд першої інстанції вірно вважав, що належним способом захисту порушеного права є визнання за ОСОБА_1 майнових права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 , у розмірі профінансованого внеску в сумі 245050,00 грн., згідно з договором купівлі - продажу від 19.01.2015 року, що забезпечить поновлення прав та захист від незаконних посягань у майбутньому.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Лушкіна Петра Юрійовича - представника Житлово-будівельного кооперативу «Захисник» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: