Провадження №2/521/2333/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретаря Бодрухіної К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , яка згодом, під час розгляду справи, змінила прізвище на ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя, в якому просив поділити квартиру загальною площею 32.6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири загальною площею 32.6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_5 судові витрати на користь ОСОБА_1 .

Позов обґрунтований наступними обставинами. Сторони перебували у шлюбі з 24 листопада 2015 року по 01 лютого 2022 року. Під час перебування у шлюбі сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу квартиру загальною площею 32.6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю подружжя право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу позивач не має можливості реалізувати свої права співвласника квартири, у зв`язку із перешкодами з боку відповідача, тому змушений звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя.

31.10.2023 року ОСОБА_6 подала відзив на позов із запереченнями проти нього, які обґрунтовані тим, що шлюб між сторонами був укладений не з метою створення сім`ї. ОСОБА_1 практично весь час проживав у своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . До дружини у місто Одеса, приїжджав інколи. Виходячи з фактів та вимог законодавства можливо зробити висновок, що шлюб був фіктивним. Питання формальності шлюбу ставилося у цивільному процесі при розірванні шлюбу. У позовній заяві ОСОБА_6 зазначала, що шлюб носив виключно формальний характер і сторони взагалі не проживали разом однією сім`єю після реєстрації шлюбу. Дані факти досліджувались Бершадським районним судом Вінницької області по цивільній справі № 126/2450/21. Весь час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 жодного дня на працював та не заробляв грошові кошти в інтересах сім`ї. Весь побут, утримання сім`ї, фінансування купівлі квартири покладалося виключно на ОСОБА_6 . Увесь період часу після закінчення навчального закладу вона офіційно працювала та отримувала достатню заробітну плату для утримання сім`ї, покупку квартири та проведення відповідних ремонтних робіт. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 за власні заощадження та грошові кошти, отриманні у позику від її батьків, що в свою чергу підтверджується договором позики та борговою розпискою від 12.05.2016 р. Виходячи з цих фактів ОСОБА_6 вважає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, з метою чого стороною буде заявлено відповідний зустрічний позов.

31.10.2022 року відповідач ОСОБА_6 подала до суду зустрічний позов, в якому, просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтований наступними обставинами. ОСОБА_6 з відповідачем по справі, знаходились у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2015 року по 01 лютого 2022 року. За час знаходження у шлюбі ОСОБА_6 набувалось право особистої приватної власності на майно. За час проживання однією сім`єю ОСОБА_6 придбала об`єкт нерухомості, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Весь час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_7 жодного дня на працював та не заробляв грошові кошти в інтересах сім`ї. Весь побут, утримання сім`ї, фінансування купівлі квартири покладалося виключно на ОСОБА_6 . Увесь період часу після закінчення навчального закладу вона офіційно працювала та отримувала достатню заробітну плату для утримання сім`ї, покупку квартири та проведення відповідних ремонтних робіт. Достатні доходи ОСОБА_6 підтверджуються відповідними документами - трудовою книжкою, довідками Пенсійного фонду, Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), Довідками Пенсійного фонду Реєстру Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) на ім`я ОСОБА_3 . Квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 за власні заощадження та грошові кошти, отриманні у позику від її батьків, що в свою чергу підтверджується договором позики та борговою розпискою від 12.05.2016 р. Виходячи з цих фактів ОСОБА_6 вважає квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю.

По суті придбання оспорюваного майна ОСОБА_6 зазначає, що з часу навчання у вищому навчальному закладі постійно проживала у місті Одеса. Після закінчення навчання ОСОБА_6 влаштувалась на роботу у місті Одеса, де і працювала до початку воєнного вторгнення РФ. Тривалий період часу ОСОБА_6 користувалася орендованим житлом. Після реєстрації шлюбу, її батьки запропонували їй надати грошові кошти у борг для придбання власної квартири. Сімейні стосунки між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 були дуже нестабільні та не відповідали нормальному, загальноприйнятому поняттю сім`ї, ОСОБА_1 більшу частину шлюбу знаходився у своїх батьків у селі Маньківка, Гайсинського району, Вінницької області, своїй дружині у побуті та матеріально не допомагав, стабільно і офіційно ніколи не працював. Весь побут та утримання сім`ї трималося на доходах, отриманих лише ОСОБА_6 . Розуміючи проблемну ситуацію у сімейних стосунках між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , батьки ОСОБА_6 запропонували надати грошові кошти на покупку квартири у м. Одеса, лише у разі офіційного оформлення даної угоди відповідно до вимог діючого законодавства. Однак, у зв`язку з хворобою на той час нотаріуса, розташованого у районному центрі Вінницької області, де постійно проживають батьки і похилим віком позикодавців, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх донька ОСОБА_3 вимушені були укласти договір позики від 12 травня 2016 року у простій письмовій формі. Передача грошових коштів закріплена також відповідною борговою розпискою між тими ж сторонами угоди від 12 травня 2016 року. Увесь період часу після закінчення навчального закладу ОСОБА_6 офіційно працювала та отримувала достатню заробітну плату для утримання сім`ї, частково приймала участь у придбанні квартири та проведення відповідних ремонтних робіт. Крім, того підтвердженням особистого придбання квартири за особисті кошті, підтверджує також розписка про передачу грошових коштів за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , укладену між продавцем - ОСОБА_10 та покупцем квартири - ОСОБА_3 від 15.07.2016 року.

10 березня 2023 року стороною ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов із запереченнями проти нього, які обґрунтовані дією принципу спільності майна подружжя та рівності часток чоловіка та жінки. ОСОБА_1 зазначає, що він працював та мав заощадження. Щодо укладеного договору позики ОСОБА_3 із батьками, ОСОБА_1 вказує на відсутність доказів надання ним згоди на його укладення, та доказів на підтвердження того, що вказані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї саме на придбання спірної квартири.

В ході підготовчого розгляду справи представник ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі. Ухвалою суду від 18 травня 2023 року явка ОСОБА_1 була визнана судом обов`язковою, ухвалено допитати ОСОБА_1 в якості свідка. ОСОБА_1 вимоги ухвали суду не виконав, хоча був повідомлений про вимоги ухвали, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Від його представника 05.10.2023 року, 22.11.2023 року до суду надходили заяви про розгляд справи у його відсутність.

В ході розгляду справи ОСОБА_6 та її представник заперечували проти задоволення позову ОСОБА_11 . Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_6 та її представника, допитавши свідка, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволенню не підлягають, зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю налужить задовольнити.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із поділом майна подружжя, а тому регулюються Главами 7, 8 СК України.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.

Сторони уклали шлюб, зареєстрований 24 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бершадського районного управління юстиції у Вінницькій області, про що складено відповідний актовий запис № 104, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 12).

01 лютого 2022 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а. с. 40).

В період шлюбу, 15.07.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., серія та номер: 4-1167 на ім`я ОСОБА_3 придбано квартиру загальною площею 32.6 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дата формування 15.12.2021 року (т. 1 а. с. 13).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 провадження № 61-3703св19.

В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_1 , та в обгрунтування своїх позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 заперечує презумпцію спільності права власності подружжя, зазначаючи про те, що спірна квартира придбана нею за власні кошти, які належали їй особисто та на підставі договору позики, укладеного із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Так, судом встановлено, що 12 травня 2016 року між ОСОБА_6 з однієї сторони, та ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір позики, відповідно до якого, позикодавці передають у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 37 000 доларів США на придбання квартири у м. Одесі та проведення відповідних ремонтних робіт (т. 1 а. с. 56).

На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_3 надано розписку про прийняття коштів у власність (т. 1 а. с. 59).

Вказані обставини підтверджуються також і показаннями допитаного в судовому засіданні за клопотанням сторони ОСОБА_1 свідка ОСОБА_8 . Свідок підтвердив в судовому засіданні, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом майже не проживали, спільного господарства не вели. ОСОБА_1 проживав за місцем своєї реєстрації у Вінницькій області, місця роботи в м. Одесі не мав. ОСОБА_3 проживала та працювала в м. Одесі, утримувала себе сама, в зв`язку із чим її батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було прийнято рішення щодо придбання дочці в її особисту власність квартиру для її проживання, задля чого й було укладено договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 особисто, а не з подружжям в інтересах сім`ї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердив також, що ОСОБА_1 не мав самостійного доходу, під час шлюбу не працював, участі в утриманні сім`ї не приймав, при цьому, відсутність самостійного заробітку (доходу) ОСОБА_1 не була пов`язана із будь-якою поважною причиною.

Відсутність самостійного заробітку ОСОБА_1 в період шлюбу підтверджується також письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме, копії паспортів моряка (т. 1 а. с. 146), із якого вбачається, що ОСОБА_1 працював в період з 2009 року по 2013 рік, довідкою про те, що ОСОБА_1 здійснював роботу за контрактом з 10.06.2009 по 15.12.2009 року на посаді моториста (т. 1 а. с. 158), та відповіддю Головного управління ДПС у Вінницькій області ДПС України № 12-01-15 про відсутність доходів у період перебування у шлюбі (т. 1 а. с. 160-161).

Показання свідка ОСОБА_8 про наявність у ОСОБА_6 самостійного заробітку збігаються із наявним в матеріалах справи доказами щодо отримання доходу ОСОБА_6 , а саме, копіям трудової книжки (т. 1 а. с. 45), довідкою з місця роботи (т. 1 а. с. 47), відомостями ПФУ (т. 1 а. с. 48-53).

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_6 зазначає, що грошові кошти на придбання спірної квартири для свого особистого користування були одержані нею на підставі договору позику, укладеного нею не в інтересах сім`ї, а тому були її особистими. Доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надано.

Суд звертає увагу на те, що для того, щоб вважати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя гроші, отримані на підставі договору, укладеного одним із подружжя, необхідно визначитись із тим, чи було укладено договір саме в інтересах сім`ї. Задля цього, повинно мати місце наявність таких обставин: 1) укладення договору одним із подружжя; 2) зазначення в договорі про його укладення в інтересах сім`ї; 3) наявність згоди на укладення договору іншого із подружжя.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 надавав згоду на укладення договору позики від 12.05.2016 року, а також відомостей про те, що сам договір позики містить застереження про те, що його укладено саме в інтересах сім`ї.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновків про те, що квартира загальною площею 32.6 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_6 за кошти, які належали їй особисто, під час шлюбу із ОСОБА_1 , а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

За приписами п. 3) ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При таких обставинах, суд вважає, що ОСОБА_2 в ході розгляду справи спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, набуту ними в період шлюбу, а тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 є обґрунтованими та такими, що знайшли підтвердження наявними матеріалами справи, в той час, як позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 13420,32 грн., що підтверджується відповідними платіжним дорученнями (т. 1. а. с. 69, 104).

Враховуючи те, що позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі, стягненню з ОСОБА_1 підлягає судовий збір в розмірі 13420,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 60-71 СК України, ст. ст. 10, 12, 19, 81, 89, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 , судовий збір в розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн.32 коп.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 22 лютого 2024 року.

Суддя: Ю.В. Тополева