судді Шевченківського районного суду міста Києва Романишеної І.П.
У липні 2023 року заявник звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про оголошення його батька ОСОБА_2 померлим.
Звернення до суду заявник мотивував тим, що його батько ОСОБА_2 пішов з дому та вже більше 20 років від нього не було відомостей про місце його перебування. Заявник стверджує, що його батько не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Листом ГУ НП у м.Києві від 04.04.2023р. повідомило, що ОСОБА_2 , 1950 року народження, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , значиться як померлим. Заявник вказує, що його батько ОСОБА_2 не має близьких родичів окрім нього, відсутнє у останнього майно, яке б можливо було успадкувати. В даному випадку, оголошення ОСОБА_2 померлим є необхідним для належного проведення реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть, зняття з місця реєстрації, з метою припинення нарахування та сплати комунальних послуг, а також реалізації заявником права на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
21.07.2023р. на підставі здійснення автоматизованого розподілу визначено наступний склад суду: головуючий суддя Романишена Інна Павлівна, присяжні Горинський Володимир Георгійович, Довніч Марина Анатоліївна.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2024р. було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Київська міська рада про оголошення фізичної особи померлою.

Вказане судове рішення було прийнято більшістю складу суду. Враховуючи, що суддя Романишена І.П. залишилася у меншості, вважаю за необхідне викласти окрему думку щодо даного питання.

Згідно з частиною першою статті 3, та частиною першою статті 4 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 46 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Смерть - це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

На вказаному також наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 08 лютого 2024 року у справі № 148/1207/22.

Так, при розгляді заяви про оголошення померлим ОСОБА_2 судом було встановлено наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 26.08.1969р. по 12.11.1981р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Вказані особи є батьками заявника у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при цьому, у судовому засіданні 28.11.2023р. заявник повідомив про те, що його старший брат помер у 2009 році.

Відповідно до довідки Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 17.06.2021р. №109-109/К-1017, за адресою АДРЕСА_1 , окрім заявника - ОСОБА_1 , також зареєстрований його батько ОСОБА_2 з 15.10.1985р. та ОСОБА_5 з 09.12.1982 р.

У акті від 30.06.2021р. зазначено, що комісією у складі: заступника директора Шульженко Н.Т., майстра Свізінської В.С. , бригадира Єсаулкової О.П. при відвідуванні квартири та при опитуванні сусідів комісією встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 дійсно зареєстрований, але не проживає ОСОБА_2 1950 року народження.

Факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації зафіксований також в акті від 16.06.2023р., від 20.11.2023р.

На вимогу суду Центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив, що відомостей щодо перетину Державного кордону України, лінії розмежування з тимчасовою окупованою територією гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 08.11.2017р. по 12.12.2023р. в базі даних не виявлено.

Також у вказаному листі повідомлено суд про те, що відповідно до баз даних Держприкордонслужби інформація щодо складання матеріалів справ про адміністративні правопорушення стосовно зазначеної особи відсутня.

Як вбачається з відомостей, наданих Державною податковою службою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків не зареєстрований.

З листа Пенсійного фонду України вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку в органах ПФУ, як одержувач пенсії не перебуває.

Листами ГУ НП у м.Києві від 24.11.2023р., від 18.12.2023р. повідомлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований по АДРЕСА_1 , значиться як померлим від 15.12.2011р. Згідно наявних баз даних будь-яка додаткова інформація щодо вищевказаного громадянина відсутня. Додатково проінформовано суд про те, що надати іншу інформацію та копії документів щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформації щодо проведення стосовно вказаної особи досудового розслідування та копій документів, на підставі яких останній значиться як померлий неможливо, у зв?язку з тим, що термін зберігання матеріалів, які витребовуються, закінчився.

Судом також було з`ясовано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не значиться в Єдиному реєстрі боржників.

Так, під час розгляду цивільної справи заявник наголошував увагу, що його батько пішов з дому, не проживає за зареєстрованим місцем проживання та вже більше 20 років з ним немає зв`язку, від нього не було відомостей про його перебування, при цьому, згідно відповіді ГУ НП у м.Києві значиться як померлим.

Крім того, заявник повідомив суд про те, щооголошення ОСОБА_2 померлим, є необхідним для зняття з місця реєстрації останнього, з метою припинення нарахування та сплати комунальних послуг, а також реалізації заявником права на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявність вказаної мети суд перевірив та з`ясував, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02.12.2022р. цивільна справа №761/26652/21 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , 1950 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, за адресою АДРЕСА_2 .

Відтак мета звернення до суду з заявою про оголошення ОСОБА_2 померлим підтверджена.

Відмовляючи у задоволенні заяви про оголошення ОСОБА_2 померлим, суд виходив з того, що зібрані у справі докази, в достатній мірі не надають підстави для юридичного припущення про смерть ОСОБА_2 , а також підстави стверджувати його відсутність у місці постійного проживання протягом трьох років, оскільки з дати складання акта від 30.06.2021р., в якому зафіксовано факт не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації, ще не минуло трьох років.

Вважаю, що суд з формальних підстав зробив вказаний висновок та, на мою думку, не врахував відомості, які містяться в акті від 16.06.2023р., відповідно до яких мешканці будинку за адресою: АДРЕСА_3 , підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_4 протягом тривалого часу (більше 20 років).

Крім того, суд мав звернути увагу на показання свідків, які будучи повідомленими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та за відмову від давання показань, повідомили суду наступне.

Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що до 1981 року ОСОБА_2 разом з дружиною жили разом, потім він відбував покарання, в останній раз свідок бачив ОСОБА_2 у 90 роках, його дружина говорила, що він помер.

Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що родину знала, проте ОСОБА_2 не бачила, однак його дружина повідомила свідку, що прийшло повідомлення про його смерть.

Свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що ОСОБА_2 в останнє бачив на початку 90 х., в подальшому свідок його жодного разу не бачив.

Вважаю, що відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи не вбачаю, їх показання узгоджуються з іншими доказами у справі, а тому є достовірними та достатніми.

Крім того, необхідно звернути увагу на з`ясовані судом відомості щодо того, що в період з 08.11.2017р. по 12.12.2023р. гр. ОСОБА_2 не перетинав Державний кордон України, лінії розмежування з тимчасовою окупованою територією, у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків не зареєстрований, на обліку в органах ПФУ, як одержувач пенсії не перебуває, значиться померлим від 15.12.2011р., відповідно до наданої суду інформації уповноваженою особою ГУ НП у м.Києві.

Отже, при прийнятті рішення судом було надано перевагу одному доказу, а саме: акту від 30.06.2021р. (а точніше даті його складення), над іншими, що не відповідає ні нормам статтей 80, 89 ЦПК України, ні завданням цивільного судочинства щодо справедливого вирішення цивільних справ, а також, не було надано належної оцінки усім наявним доказам у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Вважаю, що в даній справі суд мав врахувати стандарт більшої переконливості зібраних доказів, за яким висновок про існування стверджуваної заявником обставини з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів видається вірогіднішим.

З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що наявними у матеріалах справи доказами достовірно підтверджено факт відсутності ОСОБА_2 в місці його постійного проживання, відсутності відомостей про місце його перебування протягом трьох років, неможливості одержання відомостей про місце його перебування незважаючи на вжиті заходи як судом так і безпосередньо заявником, що в достатній мірі надає суду правові підстави для задоволення заяви та оголошення особи померлим.

Окрема думка складена 22.02.2024 року.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА