ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 758/8186/21

провадження № 61-9436св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Товариство з обмеженою відповідальністю «2х2 Фінанс»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Придувалов Василь Вадимович, на постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Кулікової С. В., Сушко Л. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «2х2 Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання недійсними договорів та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у червні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П/55/2006-840 та пов`язаного з ним договору іпотеки від 26 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5064;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «2х2 Фінанс» (далі - ТОВ «2х2 Фінанс»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16 березня 2021 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16 березня 2021 року щодо реєстрації договору купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.;

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що договір про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П/55/2006-840 порушує його права, оскільки за своєю правовою природою є не договором уступки прав вимоги (цесії), а договором факторингу.

Зазначав, що зміст цього правочину суперечить вимогам чинного законодавства, що регулюють суспільні правовідносини у сфері договорів цесії, у зв`язку з чим такий договір має бути визнаним недійсним на підставі частини першої статті 215 та частини першої статті 203 ЦК України.

Обґрунтовуючи необхідність визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року, позивач зазначав, що цей договір є похідним від договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто має бути визнаним недійсним на підставі того, що його недійсність випливає із недійсності договору про відступлення прав вимоги за договором кредиту.

Договір купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», є фіктивним, оскільки сторони цього договору діяли недобросовісно, а їхні дії були спрямовані на подальше уникнення повернення сторін у попередній стан.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Подільський районний суд м. Києва рішенням від 08 грудня 2022 року задовольнив позов.

Визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П/55/2006-840 та пов`язаного із ним договору іпотеки від 26 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5064.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16 березня 2021 року.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16 березня 2021 року щодо реєстрації договору купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні клопотання представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що оспорюваний договір про уступку прав вимоги містить ознаки договору факторингу, тобто у даному випадку ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» виступає фактором, а ПАТ «КБ «Надра» - клієнтом, в розумінні статті 1077 ЦК України. З наведених підстав суд дійшов висновку про невідповідність вимогам закону оспорюваного договору уступки прав вимоги в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П/55/2006-840, що в силу вимог статей 215 та 203 ЦК України тягне його недійсність, оскільки в силу підпункту 1 частини першої статті 512 та частини третьої статті 656 ЦК України договір про уступку прав вимоги (цесії) не має на меті отримання прибутку стороною, яка отримує право вимоги.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проведення розрахунку ТОВ «2х2 Фінанс» готівкою у спосіб (з урахуванням обмежень), встановлений пунктами 4 - 6 розділу ІІ Положення № 148. Не містять матеріали справи і доказів безготівкового розрахунку за квартиру, отриману ТОВ «2х2 Фінанс» на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність наміру обох сторін договору купівлі-продажу квартири на настання реальних наслідків укладення цього правочину, а саме на такий наслідок, як отримання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» оплати за відчужувану квартиру.

Крім того, державна реєстрація права власності є похідною дією від правочину, на підставі якого здійснюється така реєстрація.

Виходячи з того, що договір купівлі-продажу квартири має ознаки фіктивності, що тягне за собою визнання недійсним такого договору, позовна вимога щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16 березня 2021 року щодо реєстрації договору купівлі-продажу від 16 березня 2021 року № 610 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Київський апеляційний суд постановою від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задовольнив. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що сторонами під час укладення договору відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722 дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинено у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. Також, первісним кредитором у зобов`язанні були передані ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» здійснено повідомлення боржника (позивача) про укладення договору права вимоги та відступлення прав за кредитним та іпотечним договором до нового кредитора. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надало підтвердження здійснення оплати за відступлення права вимоги за кредитними договорами.

Договір відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, що укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра», укладений на підставі діючої кон`юнктури ринку ціноутворення вартості непрацюючих кредитів ПАТ «КБ «Надра», про що здійснено погодження з профільними департаментами ПАТ «КБ «Надра» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі чого укладено договір відступлення права вимоги.

Отже, укладаючи вказаний договір, у ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не було на меті здійснення фінансування господарської діяльності ПАТ «КБ «Надра», а вказаний правочин укладено на підставі загальних ринкових цін, що склались в банківському секторі на перелічені в договорі права вимоги на непрацюючі кредити. Узагальнюючи вказані твердження, можна зробити висновок, що вказані правовідносини відносяться до категорії відступлення права вимоги, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні.

Слід також зазначити, що у ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722 була наявна ліцензія на надання послуг з факторингу, яка була видана 11 травня 2017 року та діяла до 09 червня 2020 року.

Договір іпотеки від 26 грудня 2006 року, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» направило на адресу позивача вимогу з попередженням про продаж предмета іпотеки у відповідності до положень іпотечного договору та законодавства України, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П.55.2006-84-0, правонаступником прав та обов`язків за яким є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722. У зв`язку з невиконанням позивачем вимоги про усунення порушення 16 березня 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у відповідності до положень/умов кредитного договору та договору іпотеки, враховуючи норми статті 38 Закону України «Про іпотеку», було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відчужено право власності на квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «2х2 Фінанс».

Отже, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було виконано всі вимоги, передбачені іпотечним договором від 26 грудня 2006 року та законодавства України з метою реалізації предмета іпотеки у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від ОСОБА_1 у червні2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

При укладенні оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року банк відступив право вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в обмін на грошові кошти, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до позивача, що є основною ознакою факторингу. Уклавши договір про відступлення права вимоги за кредитним договором банк отримав фінансування, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в свою чергу набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Отже, укладений договір між банком та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за своєю юридичною природою є договором факторингу.

Відзив на касаційну скаргу

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у серпні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Вказує, що у ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «Надра» була наявна заборгованість за кредитним договором, відповідно даний актив містився у ліквідаційній масі банку і був виставлений на продаж. За результатами відкритих торгів, між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладений 21 квітня 2020 року договір про відступлення права вимоги та сторонами вказаного договору були дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинено у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. Також, первісним кредитором - ПАТ «КБ «Надра» у зобов`язанні були передані ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» здійснено повідомлення боржника ОСОБА_1 про укладення договору права вимоги та відступлення прав за кредитним і іпотечним договором до нового кредитора.

Враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договору про відступлення права вимоги - цей договір є правомірним правочином.

Разом з тим, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, відчуження майна власником здійснюється в результаті укладення правочину та на підставі рішення суду, натомість наявний договір про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року не може порушувати права ОСОБА_1 , а тому обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки не призведе до захисту його нібито порушеного права чи інтересу.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у серпні 2023 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зазначає, що сторонами під час укладення вказаного договору про відступлення права вимоги були дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.Також, первісним кредитором - ПАТ «КБ «Надра» у зобов`язанні були передані ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» здійснено повідомлення боржника ОСОБА_1 про укладення договору права вимоги та відступлення прав за кредитним і іпотечним договором до нового кредитора.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 липня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Подільського районного суду м. Києва.

Справа № 758/8186/21 надійшла до Верховного Суду 21 липня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» укладений кредитний договір № 147/П/55/2006-840.

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.4 кредитного договору ПАТ «КБ «Надра» зобов`язався надати грошовий кредит позивачу на суму в розмірі 118 000 дол. США зі строком користування до 27 грудня 2021 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та ПАТ «КБ «Надра» укладений договір іпотеки від 26 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковенко Л. А., зареєстрований в реєстрі за № 5064.

Відповідно до іпотечного договору позивачем, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передано відповідачу ПАТ «КБ «Надра» в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,50 кв. м.

На підставі договору від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 615, право вимоги за кредитним договором передано відповідачем ПАТ «КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Згідно з цим договором ПАТ «КБ «Надра» відступає ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги за низкою кредитних договорів та іпотечних договорів, що з ними пов`язані, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуває права вимоги ПАТ «КБ «Надра» до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача.

Крім того, 16 березня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс» укладений договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 610, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., на підставі якого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57100681 від 16 березня 2021 року 12:00:08.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника про те, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, виходячи із наступного.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

Судами встановлено, що на підставі протоколу електронного аукціону від 24 березня 2020 року укладений договір від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 615, право вимоги за кредитним договором передано ПАТ «КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Згідно з цим договором ПАТ «КБ «Надра» відступає ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги за низкою кредитних договорів та іпотечних договорів, що з ними пов`язані, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуває права вимоги ПАТ «КБ «Надра» до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача. Договір відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, що укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра», укладений на підставі діючої кон`юнктури ринку ціноутворення вартості непрацюючих кредитів ПАТ «КБ «Надра», про що здійснено погодження з профільними департаментами ПАТ «КБ «Надра» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі чого укладено договір відступлення права вимоги.

Таким чином, за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціону від 24 березня 2020 року з продажу активів банку, що ліквідується, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»набуло право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Слід зазначити, що сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, сторонами якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанови Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21).

Крім того, у ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722 була наявна ліцензія на надання послуг з факторингу, яка була видана 11 травня 2017 року та діяла до 09 червня 2020 року.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, не є договором факторингу, а стороною цього договору могла виступати будь-яка особа. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України.

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).

Зазначений правочин є саме договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу, оскільки різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу сама по собі, за відсутності інших ознак, не свідчить про наявність фінансової послуги.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що договір іпотеки від 26 грудня 2006 року, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» направило на адресу позивача вимогу з попередженням про продаж предмета іпотеки у відповідності до положень іпотечного договору та законодавства України, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 147/П.55.2006-84-0, правонаступником прав та обов`язків за яким є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722. Рекомендованим повідомленням про вручення за № 542 підтверджується отримання ОСОБА_1 вимоги іпотекодержателя про усунення порушення. У зв`язку з невиконанням позивачем вимоги про усунення порушення 16 березня 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у відповідності до положень/умов кредитного договору та договору іпотеки, враховуючи норми статті 38 Закону України «Про іпотеку», було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відчужено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «2х2 Фінанс».

Отже, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» виконано всі вимоги, передбачені іпотечним договором від 26 грудня 2006 року та законодавства України з метою реалізації предмета іпотеки у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 не заслуговують на увагу, оскільки не суперечать висновкам про те, що договір про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722 не є договором факторингу, а стороною цього договору могла виступати будь-яка особа.

Інші доводи касаційної скарги доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Придувалов Василь Вадимович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров