КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/4072/23 Головуючий у суді І інстанції Чирка С.С.
Провадження № 22-ц/824/1436/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення коштів, передбачених договором про виплату матеріальної допомоги.

Позов обґрунтував тим, що 25 листопада 2021 року між ним та ДП «Украерорух» був укладений договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № ПП-3 як члену сім`ї померлого працівника у розмірі 469 600 грн, що становило 20 посадових окладів його померлої матері, яка була працівником відповідача.

Вказаний договір було укладено на виконання п. 4.1 додатку 19 до колективного договору «Програма соціального захисту», який діє у ДП «Украерорух», відповідно до якого у випадку смерті працівника підприємство гарантує надання матеріальної допомоги у загальному розмірі 20-ти посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад померлого працівника - одному з членів його сім`ї, а саме: дружині, чоловіку (шлюб зареєстрований), повнолітньому сину, дочці, батькам працівника.

Зі змісту п. 3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити позивачу матеріальну допомогу в такому порядку: перша виплата - протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, а залишок суми матеріальної допомоги - щомісяця, починаючи з наступного після підписання договору.

Наказом відповідача № 970/о від 26 листопада 2021 року матеріальна допомога мала виплачуватися по 19 566,67 грн щомісяця з 25 листопада 2021 року по 31 жовтня 2023 року.

Однак, із квітня 2022 року відповідач в односторонньому порядку припинив виконання вказаного договору. Станом на 01 березня 2023 року розмір заборгованості по виплаті матеріальної допомоги складає 228 045,63 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені договором, підприємство сплачує пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасного виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 банківського дня.

Тому, позивач з урахуванням п. 4.1 договору та положень статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача на його користь 418 037,52 грн, яка складається з наступного: матеріальна допомога - 221 289,26 грн, інфляційні втрати - 61 958,97 грн, пеня - 120 295,32 грн, 3 % річних - 14 493,97 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 418 037,32 грн та судовий збір у розмірі 4 180,37 грн.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року частково задоволено відповідну заяву позивача та стягнуто зДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі було зроблено неправильний висновок про те, що відносини між позивачем та відповідачем повинні регулюватись виключно договором про виплату матеріальної допомоги від 25 листопада 2021 року № ПП-3, що такі відносини є суто цивільно-правовими і на них не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану». Також, судом не було враховано того факту, що виплати, які передбачені колективним договором, є понад законодавчо гарантованими та виплачуються лише при наявності власних коштів на підприємстві.

Зазначає, що 24 лютого 2022 року з початку військового вторгнення рф повітряний простір над Україною був повністю закритий, надання аеронавігаційного обслуговування, що є основним видом діяльності Украероруху, було повністю припинено та наразі не здійснюється. У зв`язку з цим, підприємство було змушене провести низку антикризових заходів, зокрема, було запроваджено простій на підприємстві, призупинено дію трудових договорів з працівниками, знижено експлуатаційні витрати до мінімально можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, у тому числі було призупинено виплати, що передбачені колективним договором та є понад законодавчо гарантованими.

Так, 30 березня 2022 року підприємство було змушене видати наказ № 141 «Про призупинення дії окремих положень Колективного договору» на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» № 2136-1X від 15 березня 2022 року, якою передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Станом на теперішній час даний наказ є діючим і не є скасованим або таким, що визнаний судом незаконним або таким, що порушує права та законні інтереси працівників Украероруху або інших осіб, на кого поширюються його умови.

Беручи до уваги вищезазначене, судом першої інстанції не було враховано того факту, що якщо призупинена дія положень основного договору, в даному випадку колективного, то відповідно є неможливим і виконання умов договору про виплату матеріальної допомоги.

З огляду на викладене помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» не може поширюватись на позивача.

З метою регулювання порядку виплати заборгованості ДП «Украерорух» направило ОСОБА_1 додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування військового стану в Україні. Однак, така угода залишилась без розгляду з боку позивача та повернулась на адресу відповідача.

Також відповідач не погоджується із додатковим рішенням суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Вважає, що ці витрати є значно завищеними, не містять детального розрахунку, пропущений п`ятиденний строк після ухвалення рішення.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - Бохан О.Г. підтримав апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник позивача - адвокат Лавринович О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав

Судом першої інстанції встановлено та вбачаться з матеріалів справи, що у лютому 2015 року між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками був укладений колективний договір, який з 28 травня 2020 року діє в новій редакції.

Як передбачено п. 4.1 додатку 19 до колективного договору «Програма соціального захисту» у випадку смерті працівника підприємство гарантує надання матеріальної допомоги у загальному розмірі 20-ти посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад померлого працівника - одному з членів його сім`ї, а саме: дружині, чоловіку (шлюб зареєстрований), повнолітньому сину, дочці, батькам працівника.

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , яка по день своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала у Дніпровському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

На виконання положень колективного договору 25 листопада 2021 року між позивачем, як сином померлої ОСОБА_3 , та відповідачем укладений договір № ПП-3 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.

Відповідно до п. 1.1 цього договору підприємство зобов`язується виплатити члену сім`ї померлого працівника матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 4.1 розділу 4 Програми соціального захисту (додаток 19 до колективного договору).

Згідно із п. 2.3 договору розмір матеріальної допомоги становить 469 600,00 грн.

Розділом 3 договору передбачено, що підприємство виплачує матеріальну договору заявнику рівними частинами протягом 24 місяців за схемою: перша виплата протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору; залишок суми матеріальної допомоги щомісяця, починаючи з наступного після підписання договору. Матеріальна допомога перераховується з банківського рахунку підприємства на банківський рахунок заявника, повідомлений ним при укладенні цього договору.

Відповідно до наказу ДП «Украерорух» № 970/о від 26 листопада 2021 року матеріальна допомога мала виплачуватися позивачу по 19 566,67 грн щомісяця з 25 листопада 2021 року по 31 жовтня 2023 року.

Наказом № 141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору.

Відповідач направляв на адресу позивача додаткову угоду № 1 до договору № ПП-3 від 25 листопада 2021 року, в якій через наявність форс мажорних обставин пропонував останньому змінити умови основного договору щодо порядку та строків виплати матеріальної допомоги.

Між тим, як зазначив позивач у позовній заяві зазначена додаткова угода укладена не була.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, ДП «Украерорух» виплатило позивачу частину матеріальної допомоги у загальному розмірі 78 266,68 грн, що становить лише 4 виплати.

Станом на 01 березня 2023 року розмір заборгованості по виплаті матеріальної допомоги складає 228 045,63 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору № ПП-3 від 25 листопада 2021 року у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені цим договором, підприємство сплачує заявнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасного виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 банківського дня.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості в частині стягнення з відповідача на користь позивача 221 289,26 грн матеріальної допомоги, а також штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

При цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами 25 листопада 2021 року було укладено договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.

Також встановлено, що відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року.

З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, строк виплати якої настав згідно умов договору, а також 3 % річних, інфляційних втрат та пені, на загальну суму 418 037,32 грн.

Колегія суддів вважає, що Бориспільський міськрайонний суд Київської області, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку пр задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 136-IX, апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 25 листопада 2021 року, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка працювала у структурному підрозділі ДП «Украерорух».

За таких обставин правильним є висновок суду про те, що даний договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється дія вищевказаного нормативного акту, який згідно частини першої статті 1 Закону визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Також апеляційний суд критично оцінює доводи ДП «Украерорух» про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.

Зокрема, в матеріалах справи міститься копія додаткової угоди № 1 до договору № ПП-3 від 25 листопада 2021 року, якою ДП «Украерорух» мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Однак вказана додаткова угода залишилась непідписаною ОСОБА_1 , а отже сторонами не було у встановленому п. 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. В свою чергу видача наказу ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № ПП-3 від 25 листопада 2021 року.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини й позивач має право на виплату йому матеріальної допомоги в частині тих платежів, строк сплати яких настав, і які йому в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є і доводи апеляційної скарги відповідача про те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з такого.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

При цьому, договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій.

Проте, статтею 617 ЦК України, а також статтею 218 ГК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.

Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс мажор посилається представник відповідача в апеляційному суді, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги про звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача по суті спору не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог позивача ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено його позов щодо стягнення матеріальної допомоги, строк виплати якої настав.

Щодо доводів відповідача про незаконність додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн з огляду на те, що ці витрати є значно завищеними, не містять детального розрахунку, а представником позивача пропущений п`ятиденний строк на подання доказів понесення таких витрат після ухвалення рішення, то колегія суддів визнала їх необґрунтованими.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що у позовній заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Лавринович О.В. просила судові витрати у справі покласти на ДП «Украерорух», а саме стягнути витрати на професійну правничу допомогу у вигляді гонорару успіху за досягнення позитивного результату розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 10 % від задоволених суми стягнення.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви додано, зокрема договір про надання правничої допомоги від 15 березня 2023 року, укладений між адвокатом Лавринович О.В. та Демченком Т.М., відповідно до пункту 4 якого у разі досягнення адвокатом позитивного результату по справі, а саме: ухвалення судом першої інстанції на користь клієнта про стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України суми 221 289,26 грн, а також стягнення можливих штрафних санкцій відповідно до договору № ПП-3 від 25 листопада 2021 року та чинного законодавства України, клієнт зобов`язується сплатити адвокату «гонорар успіху» в розмірі 10 % від загальної стягнутої рішенням суду, що набрало законної сили, суми боргу та штрафних санкцій. Оплата гонорару здійснюється протягом трьох діб з дати отримання клієнтом коштів відповідача по справі в обсязі, зазначеному в рішенні суду, що набрало законної сили.

В рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу вирішене не було.

26 жовтня 2023 року представник позивача - адвокат Лавринович О.В. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, якій просила стягнути з ДП «Украерорух»на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 803,75 грн.

При цьому нові докази на підтвердження розміру витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката до вказаної заяви не долучались, а її подання було зумовлено тим, що питання про відшкодування витрат на правову допомогу не вирішувалось в рішенні про задоволення позовних вимог.

Тобто, відповідні докази на підтвердження розміру судових витрат були надані ще до ухвалення рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року по суті спору, про що також було повідомлено у заяві про ухвалення додаткового рішення від 26 жовтня 2023 року.

Таким чином, відповідач невірно тлумачить норми частини восьмої статті 141 та статті 270 ЦПК України, оскільки процесуальний строк на подання доказів розміру судових витрат не є тотожним строку подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, докази на підтвердження понесення яких уже були наявними в матеріалах справи та підлягали оцінці при ухваленні основного рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, частково врахував доводи клопотання відповідача в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн із заявлених стороною позивача 41 803,75 грн, тому підстави вважати, що стягнута сума витрат є значно завищеною, відсутні.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішень суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній