Дата документу 13.02.2024 Справа № 334/1849/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/1849/23 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
№ 22-ц/807/358/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Смокотіна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ

В березні 2023 рокуТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування заяви зазначало, що 03.04.2006р. між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзен Банк Україна» було укладено кредитний договір №CNL-201/062/2006, відповідно до якого Банк надав, а позичальник отримала кредит в розмірі 678000,00грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 5,5% річних. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою ОСОБА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р. у справі №2-4240/09 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 1001492,25грн. та судовий збір по 850,00грн з кожного. До цього часу рішення суду не виконано. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2021р. було замінено первісного стягувача на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». З огляду на те, що відповідачами після набрання рішенням суду законної сили, воно не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Станом на 23.02.2023р. розмір 3% річних становить 60254,16грн., інфляційних втрат 190 294,78грн., усього 250 548,94грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку. У зв`язку із зверненням до суду з цим позовом позивач також поніс витрати на сплату судового збору в сумі 3758,23грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 21900,00грн, які також підлягають стягненню з відповідачів.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати в загальній сумі 250 548,94грн. та судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 3% річних в розмірі 54 491,78грн., інфляційні втрати в розмірі 172 085,84грн., усього 226 577,62грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3398,57грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7234,40грн., усього 10 632,97грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 765,60грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Кузьмінова Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2006р. між АКБ «Райффайзен Банк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №CNL-201/062/2006, відповідно до якого Банк надав, а позичальник отримала кредит в розмірі 678000,00грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 5,5% річних з кінцевим терміном погашення 03.04.2016р.

В забезпечення виконання всіх зобов`язань за цим кредитним договором, 03.04.2006р. між АКБ «Райффайзен Банк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №CGCNL-201/062/2006.

Позичальник ОСОБА_2 неналежним чином виконувала зобов`язання за вказаним кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості станом на 07.03.2008р. в загальному розмірі 1001492,25грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 677800,00грн., нарахованих відсотків за період з 03.04.2006р. по 06.03.2008р. 227914,93грн., нарахованої пені за період з 03.05.2006р. по 29.11.2006р. 95452,32грн., нарахованого штрафу відповідно до п.4.1.2, 4.1.3 кредитного договору 325,00грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р., яке набрало законної сили 02.01.2010р., у зв`язку з чим вони відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доведенню іншими належними та допустимими доказами.

Цим рішенням було задоволено позов ЗАТ «ОТП Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №CNL-201/062/2006 від 03.04.2006р. в загальному розмірі 1001492,25грн., судовий збір в розмірі 1700,00грн., витрати на ІТЗ в сумі 30,00грн.

12.11.2010р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором №CNL-201/062/2006 від 03.04.2006р. та договором поруки №CGCNL-201/062/2006 від 03.04.2006р. до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1

10.09.2018р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №1-09/18, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором №CNL-201/062/2006 від 03.04.2006р. та договором поруки №CGCNL-201/062/2006 від 03.04.2006р. до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказані обставини встановлені ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2021р., яка набрала законної сили 01.06.2021р., у зв`язку з чим вони відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доведенню іншими належними та допустимими доказами.

Цією ухвалою суду задоволена заява ТОВ «Вердикт Капітал» та замінено первісного стягувача ТОВ «ОТП Банк» його правонаступником ТОВ «Вердикт Капітал» у виконавчому провадженні за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р. №2-4240/09.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01.06.2021р. ухвала Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2021р. залишена без змін.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2021р., яка набрала законної сили 12.11.2021р., в задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дубліката виконавчого документа за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р. №2-4240/09 та поновленні пропущеного строку для пред`явлення його до виконання відмовлено повністю.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З посиланням на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі №916/190/18.

Також у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання за кредитним договором у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення, та 3% річних від простроченої суми.

В цій справі судом достовірно встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №CNL-201/062/2006 від 03.04.2006р., забезпеченим договором поруки №CGCNL-201/062/2006 від 03.04.2006р.

За матеріалами даної справи позичальник ОСОБА_2 отримала в кредит грошові кошти в сумі 678000,00грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 5,5% річних з кінцевим терміном погашення 03.04.2016р.

Однак позичальник ОСОБА_2 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за вказаним кредитним договором, тому Банк на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України скористався правом вимагати дострокове повернення кредиту, звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р., яке набрало законної сили 02.01.2010р., було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором, яка утворилась станом на 07.03.2008р., в загальному розмірі 1001492,25грн.

Як встановлено судом першої інстанції, заборгованість за зазначеним кредитним договором боржниками до цього часу не сплачена, рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2009р. не виконано, що не оспорено апелянтом.

Як при розгляд справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді, відповідач посилався на те, що виконавчі листи на виконання вказаного рішення суду жодного разу не пред`являлись стягувачем до примусового виконання, виконавче провадження відсутнє, стягувач не скористався правом звернення стягнення на іпотечне майно боржника ОСОБА_2 , що є свідченням відмови стягувача від виконання рішення суду та відповідно прострочення кредитора, у зв`язку з чим боржник звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Судова колегія погоджується з оцінкою наданою цим доводам судом першої інстанції.

Так, рішення суду є обов`язковим для виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, застосування правил ч.2 ст.625 ЦК України жодним чином не залежить від дій кредитора/стягувача щодо примусового виконання рішення суду, наявності/відсутності виконавчого провадження, наявності/відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також не залежить від вини боржника.

Відповідачем не заперечувалося, що він був обізнаним про існування судового рішення про стягнення грошової суми, не надав жодних доказів, які б свідчили про прострочення кредитора та звільняли боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Позивач є належним кредитором, ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13.04.2021р., залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01.06.2021р. суд замінив первісного стягувача ТОВ «ОТП Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» у виконавчому провадженні за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 2-4240/09 від 22.12.2009р. про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 1 001 492,25грн., оскільки останній набув право вимоги до боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору факторингу №1-09/18 від 10.09.2018р.

Отже, правомірність набуття ТОВ «Вердикт Капітал» прав кредитора у договірних правовідносинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вже була предметом судового розгляду і судами надана правова оцінка цим обставинам, в тому числі з урахуванням відповідних заперечень представника відповідача.

Посилання відповідача при апеляційному розгляді на необізнаність боржника про зміну кредитора, не є підставою для відмови у позові, позаяк така необізнаність могла б звільняти боржника від обов`язків лише у випадку, якщо б він здійснював виконання на користь первісного кредитора.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков