УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 537/2957/23

провадження № 61-599ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 липня 2023 року в складі судді Мурашова Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіна О. В. у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ТОВ «Фірма «ІЛІОС» до подання позову звернулося до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просило вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно - приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 29,7 кв. м, розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 27 березня 2020 року між ТОВ «Фірма «ІЛІОС» в особі директора Бондаренко І. П. та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вбудованого приміщення магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв. м та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317.

Згідно з п. 3 договору продаж вчинено за узгодженою між сторонами ціною, що складає 53 227,64 грн, які ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити в повному обсязі строком до 31 грудня 2020 року. Покупцем ОСОБА_1 по даний час умови п. 3 договору не виконані, кошти за придбане майно товариству не перераховані, повного розрахунку не здійснено, у зв`язку з чим товариство має намір звернутись до суду з вимогами про розірвання договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, що призведе до суттєвого порушення прав позивача, оскільки існує реальна загроза відчуження майна ОСОБА_1 третім особам, що позбавить власника належного йому майна.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 липня 2023 року заяву ТОВ «Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на вбудоване приміщення магазину промислових товарів, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв. м та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317, належний на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 682.

Суд попередив заявника ТОВ «Фірма «ІЛІОС», що у відповідності до частини четвертої статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що:

існують обґрунтовані підстави вважати, що між сторонами існує майновий спір, запропонований спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є співмірним із вартістю майна, яке є предметом спору. У набувача за спірним договором купівлі-продажу немає перешкод щодо відчуження майна, що може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення заявлених товариством вимог, тому достатньо обґрунтоване припущення заявника про реальну можливість у відповідача відчужити вбудоване приміщенням магазину промислових товарів, що заслуговує на увагу при вирішенні питання забезпечення позову;

цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року ухвалу Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 липня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, обраний спосіб вжиття заходів є співмірним із розміром позовних вимог. Накладення арешту на спірне майно є тимчасовим заходом, пов`язаним з обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому виконання судового рішення в разі задоволення позову. При вжитті заходів забезпечення позову законодавство не потребує перевірки характеру спірних правовідносин та встановлення обставин спору.

10 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Гонтар В. М. в інтересах ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 липня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк для усунення її недоліків. Запропоновано надіслати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

08 лютого 2024 року через підсистему «Електронний суд» адвокат Гонтар В. М. в інтересах ОСОБА_1 надіслав заяву про усунення недоліків касаційної скарги. До заяви додано квитанцію про сплату судового збору.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Касаційна скарга подана в строк, передбачений частиною першою статті 390 ЦПК України, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

У касаційній скарзі адвокат Гонтар В. М. посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, обґрунтовує вимоги скарги тим, що:

заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, наявність спору, існування загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц про те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви;

самі лише твердження заявника про існування ризику відчуження майна не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Разом з тим, суди при вжитті заходів забезпечення позову мають враховувати не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушеними у зв`язку із застосуванням відповідних заходів;

оскаржені судові рішення та заява не містять будь-яких конкретних даних про можливі дії з боку власника майна щодо недобросовісних дій, самі лише посилання на складнощі, які можуть виникнути у заявника при відсутності реальної загрози не є підставою для забезпечення позову.

У відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 березня 2020 року між ТОВ «Фірма «ІЛІОС» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т. А., який зареєстровано в реєстрі за № 682.

Відповідно до пункту 1 договору ТОВ «Фірма «ІЛІОС» передало у власність (продало), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила), вбудоване приміщення магазину промислових товарів, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв. м та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317.

За умовами договору цей продаж вчинено за узгодженою між сторонами ціною, що складає 53 227,64 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю в повному обсязі строком до 31 грудня 2020 року.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нерухоме майно від 21 липня 2023 року, номер інформаційної довідки 340024680, вбудоване приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв. м, розташований за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 682.

Відповідно до частин першої і другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Суди, встановивши, що між сторонами існує реальний спір щодо розірвання договору купівлі-продажу спірного магазину та повернення цього нерухомого майна продавцю внаслідок невиконання умов договору щодо сплати вартості спірного майна, запропонований спосіб вжиття заходів забезпечення позову є співмірним із наявністю спірних правовідносин, оскільки між сторонами виник майновий спір, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в разі задоволення позову, зробили обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 липня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков