Справа № 463/2891/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/2918/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 травня 2004 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К., зареєстрований в реєстрі за №1584, за умовами якого він зобов`язався надавати ОСОБА_6 довічне матеріальне забезпечення в щомісячному розмірі 350 грн., що полягає у безоплатному довічному проживанні триразовому харчуванні, забезпеченні одягом, лікарськими препаратами, побутовими послугами, а також доглядати її та надавати необхідну допомогу, а також не вселятися до неї та не проводити реєстрацію інших осіб у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Стверджує, що у пункті 8 договору довічного утримання від 22 травня 2004 року сторони передбачили, що вартість такого матеріального забезпечення становить 350 грн. в місяць. Зазначає, що ОСОБА_6 не мала до нього жодних претензій щодо виконання умов договору, які він добросовісно виконував протягом 8 років, однак у грудні 2011 року під впливом своїх родичів звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання від 22 травня 2004 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року договір довічного утримання розірвано у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання. Вказує, що фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору значно перевищували обумовлені 350 грн. в місяць, а за весь час виконання умов договору він поніс витрати в розмірі 49 623,08 грн. Вважає, що судом встановлена обставина належного виконання ним своїх зобов`язань за умовами договору, а відтак понесені ним збитки підлягають відшкодуванню. Звертає увагу, що на момент укладення договору довічного утримання від 22 травня 2004 року вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 становила 10 680 грн., а відтак, понесені ним витрати значно перевищують вартість квартири, що на його думку є підставою для визнання за ним права власності на спірну квартиру. З наведених підстав просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,7 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 липня 2014 року, продовжено протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 182,7 грн. .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позивач на надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували понесені ним витрати на виконання умов договору довічного утримання, укладеного 22 травня 2004 року. Зазначає, що суд може залишити за набувачем частину майна при наявності умови повного виконання договору з врахуванням тривалості часу, протягом якого він виконував свої обов`язки, однак позивач набув право власності на майно лише після подання ОСОБА_6 позову про розірвання договору довічного утримання, а відтак, був набувачем протягом короткого періоду часу. Вказує, що договір довічного утримання належить до групи договорів про надання послуг, однак позивачем не надано акту прийому передачі послуг, яким підтверджується їх надання. Крім того, фактично догляд за ОСОБА_6 здійснювала дружина позивача, що не може свідчити про належне виконання ним своїх договірних зобов`язань, оскільки умови договору не передбачають делегування обов`язків іншій особі. Вважає, що оплату комунальних послуг ОСОБА_6 здійснювала самостійно протягом восьми років дії даного договору, а подані позивачем квитанції не є беззаперечним доказом оплати комунальних послуг саме позивачем і саме за його власні кошти. Звертає увагу, що позивач надав квитанції про оплату комунальних послуг лише за короткий період дії договору довічного утримання, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити точний період належного виконання ним своїх обов`язків за умовами договору. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Львівської області договір довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був розірваний у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання, так як ОСОБА_6 відмовилася від надання матеріального забезпечення через 7 років з часу укладення такого договору, і як встановлено судом, протягом цих років ОСОБА_3 належно виконував обов`язки за договором довічного утримання, що, на думку суду першої інстанції, є підставою для часткового задоволення позову та визнання за ОСОБА_3 на підставі частини 2 статті 756 ЦК України права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими виснвками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , укладено договір довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К. та зареєстрований в реєстрі за номером 1584.

За змістом пункту 7 договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язався надавати довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді права безоплатного довічного проживання, трьохразового харчування, забезпечення одягом, взуттям, постільною білизною, наданням побутових послуг (прання, прибирання квартири), забезпечення лікарськими препаратами, забезпечення послугами адвоката та нотаріуса, догляду і необхідної допомоги. Також зобов`язувався не вселятись до відчужувача, не реєструватись, та не проводити реєстрацію інших осіб у квартирі АДРЕСА_2 . Згідно з пунктом 8 договору вартість такого матеріального забезпечення встановлена у сумі 350 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року, розірвано договір довічного утримання від 22 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К. та зареєстрований в реєстрі за №1584, визнавши за ОСОБА_6 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення від 22 листопада 2012 року, Апеляційний суд Львівської області виходив з того що ОСОБА_6 категорично заперечувала щодо можливості подальшого виконання умов договору довічного утримання ОСОБА_3 та надання ним їй довічного матеріального забезпечення та забезпечення доглядом. Судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що позивач не заперечувала факт надання такого забезпечення на протязі тривалого періоду часу, що і підтвердили в судовому засіданні свідки та підтверджувалося іншими доказами по справі.

Розглядаючи позов про розірвання договору довічного утримання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що надання ОСОБА_3 матеріального забезпечення та догляду протягом тривалого часу підтверджується і тим, що ОСОБА_6 протягом семи років приймала таку допомогу, не пред`являла жодних претензій щодо неналежного виконання ним умов договору довічного утримання, не мала претензій щодо здійснення догляду за нею, а з позовом про розірвання договору довічного утримання звернулася в суд майже через вісім років після його укладення.

Апеляційний суд Львівської області зазначив, що зібраними по справі доказами підтверджується, що позивачка, яка є інвалідом першої групи загального захворювання і потребувала стороннього догляду у м. Львові, не мала родичів чи інших близьких людей, які б надавали їй такий догляд, що і в свою чергу спонукало останню в травні 2004 року укласти договір довіного утримання з ОСОБА_3 .

Апеляційним судом також зазначено, що звернення ОСОБА_7 до благодійної організації "Мальтійська служба допомоги у Львові" і включення її в списки на гарячі безкоштовні обіди в 2011-2012 роках, не може бути беззаперечним доказом ненадання відповідачем матеріального забезпечення позивачці, а може свідчити про небажання отримувати позивачем таке забезпечення від відповідача перед подачею позову до суду та в період слухання справи в суді.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Апеляційного суду Львівської області дійшла висновку, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 підлягає розірванню, однак не з підстав невиконання ОСОБА_3 його умов, а у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, так як ОСОБА_6 не бажала приймати матеріальне утримання та допомогу від ОСОБА_3 .

Тобто, суд апеляційної інстанції в рішенні від 22 листопада 2012 року дійшов висновку про відсутність підстав розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у зв`язку з невиконанням його умов ОСОБА_3 , оскільки судом встановлено, що такі обов`язки ним виконувались до моменту звернення ОСОБА_6 з позовом про розірвання цього договору, і оскільки ОСОБА_6 не хотіла і не бажала приймати матеріальне утримання, допомогу та догляд від ОСОБА_3 , вважав наявними підстави для розірвання цього договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем.

Оскільки рішення Апеляційного суду Львівської області від 22.листопада 2012 року ні ОСОБА_6 , ні її представником не оскаржувалося, це свідчить про те, що вони погодилися з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір щодо визнання за позивачем права власності на майно ОСОБА_6 та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував те, що судом апеляційної інстанції у справі про розірання договору довічного утримання були встановлені обставини щодо того, що ОСОБА_6 за життя не заперечувала надання їй ОСОБА_3 на протязі тривалого періоду часу матеріального забезпечення та здійснення ним догляду, що підтвердили в суді свідки, та підтверджується належними та допустимими доказами.

Так, як вбачається із матеріалів справи та підтверджується поясненнями, позивач ОСОБА_8 поніс витрати на утримання ОСОБА_6 про що надано відповідні докази, зокрема, оплачені комунальні послуги, підтверджені даними ЖЕКу за період з серпня 2008 по жовтень 2012 р., за холодну воду - 904,70 грн, центральне опалення - з січня 2007 по жовтень 2012 р. - 5629,10 грн, утримання будинку - з січня 2007 по жовтень 2012 р. - 2686,96 грн; оплата послуг зв`язку (телефон) за період червень 2006 - листопад 2012 р - 2223,62 грн; оплата за електроенергію за період 2007 - 2012 - 756,64 грн.; оплата за газ - 914,06 грн; грошові перекази: 1508 грн (підтверджені квитанціями).

Суд першої інстанції підставно погодився із доводами позивача щодо наявності підстав вважати, що відповідні витрати були понесені саме позивачем, оскільки житлово-комунальні послуги квартир позивача та ОСОБА_6 оплачувалися в один час, а зберігання ОСОБА_6 квитанцій по оплаті житлово комунальних послуг за зазначених вище обставин і з врахуванням її фізичного стану, не є беззаперечним доказом оплати саме нею і за її кошти комунальних послуг.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції покликався на показання ОСОБА_3 , який був допитаний судом як свідок, який в судовому засіданні підтвердив доводи щодо надання забезпечення ОСОБА_6 та понесення ним відповідних витрат та надання догляду, вказані обставини підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до положень частини 2 статті 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Таким чином, оскільки факт належного виконання умов договору позивачем було встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, зокрема протягом 7 років з дня укладення договору, вказані обставини підтверджуються об`єктивними доказами та не спростовані стороною відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих переконань про підставність позовних вимог, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на частину належного ОСОБА_6 майна, а саме на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 533 000 грн.

Відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Суд першої інстанції, давши оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, а саме тій обставині, що позивач належним чином виконував умови договору довічного утримання і що вказані обставини відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, підставно задовольнив частково позовні вимоги і визнав за ОСОБА_11 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,7 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м.

Суд першої інстанції вірно вважав, що саме визнання права на частину вказаної квартири за позивачем, відповідатиме положенням частини 2 статті 756 ЦК України, якою визначено, що у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що саме визнання права власності за позивачем на частину майна на частку квартири, з врахуванням її вартості, відповідатиме понесеним ним матеріальним витратам на утримання ОСОБА_6 , а також затраченим іншим життєвим ресурсам, які він поніс, виконуючи тривалий час, починаючи з 2004 року і до подання ОСОБА_6 в 2011 році позову про розірвання договору довічного утримання, умови договору довічного утримання, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, внаслідок прийняття умов договору і взяття зобов`язань по утримання останньої протягом 7 років його спосіб життя істотно змінився, він не міг залишати без догляду ОСОБА_6 , не міг виїзджати на відпочинок, постійно перебував по місцю проживання, так як мав забезпечувати їй трьохразове калорійне харчування, забезпечувати одягом, наданням побутових послуг, забезпечувати її лікарськими препаратами та необхідним лікуванням, що потребувало матеріальних затрат.

Слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру в цілому з врахуванням її вартості, не відповідають понесеним витратам на утримання ОСОБА_6 , і окрім цього положеннями частини 2 статті 756 ЦК України передбачено право залишити за набувачем право власності на частину майна, а не на майно в цілому.

Та обставина, на яку покликається апелянт, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру лише після подання ОСОБА_6 позову про розірвання договору, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки час оформлення за набувачем майна ОСОБА_3 права власності на квартиру умовами договору довічного утримання не були передбачені, а сам факт реєстрації за набувачем права власності на квартиру лише після подання ОСОБА_6 позову про розірвання договору, не спростовує висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на частину належного ОСОБА_6 майна.

Заперечуючи твердження ОСОБА_3 про виконання ним зобов`язань за договором довічного утримання, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування таких тверджень ОСОБА_3 , а також не довів належними та допустимими доказами надання допомоги, якої, як встановлено судом, потребувала ОСОБА_6 , саме ним, як племінником, іншими близькими родичами, чи іншими особами, оскільки, як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, ОСОБА_6 була інвалідом першої групи загального захворювання та потребувала стороннього догляду.

Доводи апелянта про те, що харчуванням ОСОБА_6 займалася дружина ОСОБА_3 ОСОБА_12 , не спростовують висновків суду, оскільки трьохразове харчування ОСОБА_6 не обмежувалося лише приготуванням їжі, а і необхідністю придбання продуктів для її приготування, необхідністю для цього коштів, що було обов`язком саме позивача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів перерахування ОСОБА_3 коштів на рахунок ОСОБА_6 спростовуються умовами договору довічного утримання, який не передбачав такої умови, як щомісячне перерахування на рахунок ОСОБА_6 350.00 грн., оскільки за умовами пункту 8 договору довічного утримання у розмірі 350.00 грн. оцінювалася саме вартість матеріального забезпечення. Причому, за умовами договору, сторони могли окремо домовитися в майбутньому про збільшення або про зменшення вартості матеріального забезпечення з врахуванням можливої інфляції або індексації цін на окремі товари.

А тому відсутність у позивача квитанцій про перерахунок ОСОБА_3 ОСОБА_6 коштів в розмірі 350.00 грн., не є беззаперечним доказом того, що матеріальне забезпечення, яке, як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року, надавалось позивачем ОСОБА_6 протягом 2004 2011 років, надавалось на іншу меншу суму.

Твердження апелянта про те, що вартість матеріального забезпечення, яке надавалось ОСОБА_3 є значно меншою, є лише припущенням апелянта і не свідчить про невиконання ОСОБА_3 протягом 2004-2011 років зобов`язань щодо матеріального забезпечення ОСОБА_6 вартістю 350.00 грн.

Доводи апелянта про те, що одночасна оплата квитанцій на оплату комунальних послуг по квартирі позивача і по квартирі ОСОБА_6 не є беззаперечним доказом тієї обставини, що оплата проводилася за власні кошти позивача, спростовуються встановленою судом першої інстанції обставиною, що кошти по оплаті за обидві квартири вносилися одночасно, а наявність у ОСОБА_6 квитанцій про оплату за житлово комунальні послуги не є беззаперечним доказом оплати цих послуг за рахунок саме її власних коштів.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22.02.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк