Дата документу 13.03.2024 Справа № 331/4775/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4775/23 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/378/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Приладишевої Наталії Геннадіївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 12.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 163 000 грн., які відповідач повинна була повернути в строк, передбачений договором, а саме строком до 12.08.2015 року.

За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами.

Відповідно до п. 7 договору позичальник зобов`язаний: повернути суму позики в строк; сплатити всі відсотки за користування грошовими коштами; у разі несвоєчасного повернення суми позики в строк, сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочки.

Додатковою угодою № 1 від 04.08.2014 року п. 1 договору викладено у новій редакції: Позикодавець передає на умовах договору у власність позичальнику грошові кошти у сумі 163 000 грн., які є еквівалентом 20 000 доларів США, які позичальник має повернути в строк, передбачений договором.

За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами.

У встановлений строк зобов`язання по поверненню коштів відповідачем виконані не були.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виконання зобов`язання за договором позики, проте всі заяви були залишені без відповіді, а зобов`язання - без виконання.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань ОСОБА_1 , позивач скористався можливістю позасудового врегулювання спору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. 05.02.2016 року право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка Олександра Юрійовича від 05.02.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,79 кв.м. та житловою площею 45,6 кв.м., на підставі іпотечного договору, серія та номер: 3763, виданого 12.08.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., за ОСОБА_2 , та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . В частині вимог позову про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) залишено без змін.

З моменту визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, а саме, з 2023 року у позивача виникли підстави для звернення до суду за захистом порушеного права, не відновленого у межах позасудового врегулювання.

За договором поруки від 04.08.2014 року ОСОБА_4 поручилася перед позивачем за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що випливають з договору позики від 12.08.2023 року. Відповідно до п. 2.1 договору поруки, обов`язок поручителя перед позикодавцем обмежується сплатою суми основного боргу, який дорівнює 3 000,00 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 1 434 145,98 грн., що еквівалентно 39 217,96 доларів США, яка складається з: суми основної заборгованості неповернутої позики - 728 372,00 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США; відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних від суми позики - 372 999,72 грн., що еквівалентно 10 200 доларів США; пені в розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочення - 266 950,78 грн., що еквівалентно 7 300 доларів США; 3% річних від простроченої суми - 65 823,48 грн., що еквівалентно 1800 доларів США, а також понесені судові витрати;

- стягнути з ОСОБА_4 на його корись заборгованість за договором позики в розмірі 3000,00 грн., що еквівалентно 82,03 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.08.2013 року у розмірі 880 356 гривень 95 копійок, що еквівалентно 24 074 доларів США, яка складається з: суми основної заборгованості неповерненої позики 728 372,00 грн., що еквівалентно 19 918 доларів США; відсотків за користування грошовими коштами - 117 360,00 грн., що еквівалентно 3 209 доларів США; 3% річних від простроченої суми за період з 27.07.2020 р. по 23.02.2022 р. - 34 624,95 грн., що еквівалентно 947 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.08.2013 року в розмірі 3 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 82 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 8 237,93 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Приладишева Н.Г. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що з метою забезпечення виконання умов договору позики між сторонами 12.08.2013р. було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. за №3763. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,79 кв.м., яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ЗМНО Пянтковською О.Г. 29.04.2011 за № 2120. Зазначає, що позивач у минулому на підставі вказаного іпотечного договору перереєстрував право власності на квартиру за собою, що свідчить про завершення позасудового порядку врегулювання у повному обсязі.

ОСОБА_1 , пред`являючи позов у справі № 334/1277/16-ц, в частині скасування рішення державного реєстратора про перереєстрацію права власності на її квартиру, оскаржувала саме порушення порядку здійснення такої перереєстрації та відсутність відповідних документів для цього.

Отже, ОСОБА_2 у минулому реалізував своє право на позасудове врегулювання, та така процедура була завершена з моменту внесення до відповідного реєстру відомостей про його право власності.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 досі значиться як власник вказаної квартири у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.4 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент перереєстрації права власності за ОСОБА_2 ), після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

В аспекті приписів ч.4 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» варто відрізняти «не завершення позасудового врегулювання» та «скасування позасудового врегулювання, що було завершено». Так, незавершеним позасудовим врегулюванням є таке врегулювання, коли певна особа вчинила ряд дій у спосіб, що визначений законодавством, проте не змогла досягти бажаного результату від обставин, що не залежали від неї або перешкоджали такому завершенню.

Натомість у спірних правовідносинах між позивачем та ОСОБА_1 у справі № 334/1277/16-ц відбулося саме скасування позасудового врегулювання, що вже було завершено, тобто коли ОСОБА_2 став власником іпотечного майна, проте порушив відповідну процедуру його здійснення, що й стало підставою для такого скасування.

А відтак, вважає, що доводи суду першої інстанції щодо того, що між сторонами існує незавершеність позасудового врегулювання є хибними та такими, що не базуються на дійсних обставинах справи.

Заявник посилається на застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.04.2023 р. по справі № 760/25132/18, від 13.03.2023 р. по справі № 554/9126/20.

Окрім того, на переконання заявника, суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з позовом у цій справі та протиправно вважав, що вони переривалися та не сплинули. Заявник посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження №61-9664сво19), від 03.02.2020 р. по справі № 341/923/17.

Наголошує, що за положеннями п.2 договору позики визначено, що позика надається позичальнику строком до дванадцятого серпня дві тисячі п`ятнадцятого року. При цьому, змістом договору не передбачено жодної його пролонгації, поновлення дії, тощо. Отже, договором було передбачено граничний строк повернення позики, яким є 12.08.2015 року. Про обізнаність порушення своїх прав позивач також дізнався і з моменту пред`явлення позову у справі № 334/1277/16-ц, що відбулося ще у 2016 році.

Разом з тим, незважаючи про обізнаність порушення своїх прав, ще у минулих роках, позивач звернувся до суду за захистом своїх, нібито, порушених прав лише 26.07.2023 року, тобто з пропуском строку. При цьому такий строк сплинув як до основної вимоги, так і до додаткових (відсотки за користування коштами, 3% річних, пені).

Отже, вважає, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що відбулося переривання строку позовної давності є хибним. Звернення у минулому позивача до державного реєстратора для здійснення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя не впливає на переривання позовної давності або зупинення її перебігу оскільки не є позовом у розумінні ч.2 ст.264 ЦК України, а є іншим, окремим позасудовим способом захисту, а з боку ОСОБА_1 не було вчинено жодних дій, які б свідчили про визнання нею свого боргу.

Також зазначає, що суму боргу та відповідні штрафні санкції суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 з прив`язкою до еквіваленту в доларах США. Зазначене аргументовано судом з посиланням на існування додаткової угоди до договору позики від 12.08.2013 р., яка не була визнана недійною в рамках розгляду справи № 334/1277/16-ц. Проте, заявник повідомляє, що вказана справа № 334/1277/16-ц не є вирішеною остаточно та нині перебуває на розгляді КЦС ВС, а, отже, остаточне рішення у справі ще не прийнято. Заявник зазначає, що нею жодної додаткової угоди до договору позики не підписувалося, така угода є явно підробленою.

Зважаючи на дані обставини, відсутні підстави взагалі для розрахунку судом суми заборгованості за договором позики від 12.08.2013 р. з урахуванням додаткової угоди та прив`язкою до еквіваленту в доларах США. Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні взагалі не зазначено з якого курсу долару суд виходив стягуючи з ОСОБА_1 відповідний еквівалент заборгованості в доларах США.

Зауважує, що суд першої інстанції при розгляді справи належним чином не дослідив наявні в ній докази, зокрема договір позики від 12.08.2013 р., внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування позикою. Так, незважаючи на те, що до вказаної вимоги було пропущено строк позовної давності, вважає, що підстав для нарахування таких процентів за договором взагалі не існувало.

Вказує, що конструкція речення «За домовленістю сторін Позичальник повинен сплачувати щомісячно Позикодавцю три відсотки…» не можна вважати такою, що має абсолютний, ствердний характер, тобто без необхідності окремої домовленості. Констатує, що якби конструкція такого речення була дійсно ствердною, як вважав позивач у справі та суд першої інстанції зокрема, то тоді б вона починалася зі слів «Сторони погодили». В той час як конструкція «За домовленістю сторін» чітко окреслює необхідність досягнення сторонами для цього окремої домовленості, що повинна бути виражена та зафіксована як окрема дія (розписка, додаткова угода, тощо). Отже, позовні вимоги про стягнення трьох відсотків від суми позики є такими, що не підлягали задоволенню судом взагалі, оскільки не базувалися на умовах договору, що були вільно погоджені сторонами, що в свою чергу свідчить про протиправність їх стягнення.

Звертає увагу, що жодних договорів поруки до договору позики від 12.08.2013 р. не укладалося. Заявнику взагалі невідомо хто така ОСОБА_4 , та з яких підстав вона могла взагалі бути поручителем за договором позики невідомо. Посилається на те, що договір поруки є сформованим штучно та перед зверненням до суду, виключно для формування доказів для зміни правил територіальної підсудності спору.

Заявник вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до порушення принципу змагальності сторін та доступу до суду. Як слідує з ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2023 р., справа № 331/4775/23 була призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 р., підготовче провадження у справі № 331/4775/23 було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представником ОСОБА_1 до суду було надано заяву про відкладення розгляду справи. Так, вказана неявка з боку представника ОСОБА_1 була першою, про що вона письмово повідомила суд, з зазначенням поважності таких причин неприбуття. Проте, суд вказану заяву не задовольнив та розглянув справу у відсутності представника ОСОБА_1 , чим позбавив ОСОБА_1 права на відстоювання її позиції у справі, на належне дослідження доказів та заперечення щодо них, на надання пояснень при розгляді справи.

Крім іншого, в ухвалі Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 р. по цій справі, суд постановив витребувати у позивача оригінал додаткової угоди № 1 від 04.08.2014 року до договору позики від 12.08.2013 року; оригінал договору поруки від 04.08.2014 року. Проте, виконання ухвали суду про витребування доказів залишено позивачем без реагування. Оскаржуване рішення не містить посилань на те, що суд здійснював дослідження оригіналів вказаних доказів, не відображено у тексті рішення й те, чи були вони надані стороною позивача.

Як зазначалося вище, представник ОСОБА_1 адвокат Приладишева Н.Г. просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Разом з цим, матеріали справи не містять документів на підтвердження представництва ОСОБА_1 або адвокатом Приладишевою Н.Г. у суді інтересів ОСОБА_4 , тому предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_2 лише відносно ОСОБА_1 .

В іншій частині судове рішення не переглядається.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Богосласького В.А. до апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зазначає, що з моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 позивач був обмежений у праві для звернення до суду за захистом своїх прав як позикодавця, адже відбувся такий захист у позасудовому порядку, а тому у позивача не було передумов для звернення до суду з відповідним позовом.

Скасування рішення № 28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка О.Ю. від 05.02.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 відбулося через допущені порушення державним реєстратором, а не ОСОБА_2 . У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у реєстрі відновлюється запис про обтяження іпотекою.

Таким чином, зобов`язання за договором позики від 12.08.2013 р. (з урахуванням умов Додаткової угоди №1 від 04.08.2014р.) навіть зі спливом строку його виконання є невиконаним. Це також підтверджується тим, що ОСОБА_5 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідних доказів виконання не надано.

Щодо строків позовної давності представник ОСОБА_2 зазначає, що саме з моменту визнання незаконним та скасування рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка О.Ю. від 05.02.2016 року, у позивача виникли підстави для звернення до суду за захистом порушеного права, не відновленого у межах позасудового врегулювання.

Зазначає, що позивач не втрачав інтерес до свого права, своєчасно звернувся до державного реєстратора, а необхідність захисту свого порушеного права виникла у позивача після ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 30 вересня 2021 року, та, відповідно, зумовлено не бездіяльністю позивача, а обставинами, які від нього не залежали.

Щодо стягнення трьох відсотків річних через нібито відсутність домовленості між сторонами у договорі позики зазначає, що трактування відповідачем п. 1 договору позики, як такого, що для сплати позичальником трьох відсотків необхідна додаткова домовленість, не відповідає дійсності та умовам договору позики, навіть навпаки, спростовується погодженим трактуванням цього пункту. На користь такого висновку свідчить сама конструкція речення «За домовленістю сторін Позичальник повинен сплачувати щомісячно Позикодавцю три відсотки», яка має ствердний характер, а, отже, не передбачає іншого варіанту дій. Тобто, сторони до підписання договору домовились та виклали цю домовленість у п. 1 договору, що ОСОБА_1 взято обов`язок сплачувати 3 відсотки позикодавцю.

Щодо сумнівів існування Додаткової угоди №1 від 04.08.2014р до договору позики вказує, що відсутні будь-які рішення щодо визнання додаткової угоди недійсною.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 163 000,00 грн., які позичальник повинен повернути в строк, передбачений цим договором. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами.

Відповідно до п. 2 договору, позика надається позичальнику строком до 12.08.2015 року.

Згідно п. 7 договору, позичальник зобов`язаний: повернути позикодавцеві суму позики в строк, передбачений у п. 2 цього договору; сплатити всі відсотки за користування грошовими коштами, передбаченими у п. 2 цього договору; у разі несвоєчасного повернення суми позики в строк передбачений п. 2 цього договору, сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочки.

04.08.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору позики від 12.08.2013 року, якою викладено у новій редакції п. 1 договору позики: «Позикодавець передає на умовах договору у власність позичальнику грошові кошти у сумі 163 000,00 грн., котрі є еквівалентом 20 000,00 доларів США, які позичальник має повернути у строк, передбачений цим договором. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами». Відповідно до п. 2 додаткової угоди, всі інші умови основного договору залишити без змін.

Виконання зобов`язання за договором позики від 12.08.2013 року було забезпечено іпотечним договором, укладеним 12.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстрованим за № 3763. Відповідно до п. 2.3 іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,79 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м, яка є власністю іпотекодавця, і належить їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_6 29.04.2011 за №2120.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка Олександра Юрійовича від 05.02.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,79 кв.м. та житловою площею 45,6 кв.м., на підставі іпотечного договору, серія та номер: 3763, виданого 12.08.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., за ОСОБА_2 , та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . В частині вимог позову про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) залишено без змін.

04.08.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з договору позики від 12.08.2013 року зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 04.08.2014 р., укладеного між позичальником ОСОБА_1 та позикодавцем в розмірі, визначеному цим договором.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки від 04.08.2014 р., передбачений п. 1.1 договору обов`язок поручителя перед позикодавцем (кредитором боржника) обмежується сплатою суми основного боргу, який дорівнює 3000,00 грн., і виникає в позичальника на підставі договору позики.

Згідно із п. 2.2 договору поруки від 04.08.2014 р., поручитель не відповідає за сплату позичальником (боржником) позикодавцю (кредитору боржника) процентів, неустойки (штрафу, пені), процентів та відшкодування збитків за договором позики.

Відповідно до п. 3.3 договору поруки від 04.08.2014 р., у випадку невиконання (неналежного виконання) основного зобов`язання поручитель і позичальник відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники кожний в своїй частині визначені цим договором.

Згідно із п.п. 6.1, 6.2, 6.3 договору поруки від 04.08.2014 р., договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за договором. Сторони домовились про зміну тривалості позовної давності шляхом її збільшення до 10 років для захисту позикодавцем свого цивільного права або інтересу як за основною вимогою, так і за додатковою вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що 12.08.2013 року ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 у позику кошти у розмірі 163 000 грн., які зобов`язалася повернути до 12.08.2015 року, на підтвердження чого підписала відповідний договір позики, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи (т.1, а.с. 151), та дійсність якого не спростована, суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявність у ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманих у позику коштів.

Встановивши, що борг позичальником не повернуто, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення суми боргу в розмірі 728 372,00 грн. та відсотків за користування грошовими коштами, трьох відсотків річних за період з 27.07.2020р. по 26.07.2023р. та пені за період з 27.07.2022р. по 26.07.2023р.

Так, умовами договору позики від 12.08.2013р. встановлено відсоток за користування грошовими коштами у розмірі 3% щомісячно від суми позики, які ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити позивачу.

При ухваленні рішення судом враховано правову позицію, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, стосовно того, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Отже, розмір процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 за договором позики, складає 117 360,00 грн., що еквівалентно 3209 доларів США, з розрахунку 4890,00 грн. (3 % від суми позики) за кожен місяць користування позикою до 12.08.2015 року.

Враховуючи положення п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України та введення на території України з 24.02.2022 року воєнного стану (Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 зі змінами, строк якого неодноразово продовжувався), висновок суду в частині позовних вимог про стягнення 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 12.08.2013р. також є вірним. Так, з ОСОБА_1 не підлягають стягненню пеня за період з 27.07.2022р. по 26.07.2023р., при цьому розмір трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення підставно розраховано за період із 27.07.2020р. по 23.02.2022р. Так, 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 12.08.2013р. (731 372,00 грн.), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 за період з 27.07.2020р. по 23.02.2022р. становить: 731 372,00 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 576 (кількість днів прострочення): 100 = 34 624,95 грн., що еквівалентно 947 доларів США.

Далі, правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до імперативно встановленого правила закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (тут і надалі положення Закону України «Про іпотеку» застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

При цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у цій справі завершення позасудового врегулювання спірних правовідносин між сторонами не відбулося, відповідач ОСОБА_1 оспорила його результати. Таким чином, у ОСОБА_2 наявні підстави для пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики.

Висновок суду про помилковість доводів ОСОБА_1 про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом також є вірним.

Як зазначалося вище, у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики від 12.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору № 3763 від 12.08.2013.

З моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 у позивача не було підстав для звернення до суду за захистом своїх прав як позикодавця, адже відбувся такий захист у позасудовому порядку, тому у ОСОБА_2 не було передумов для звернення до суду з відповідним позовом. У зазначений період порушеному праву позивача надавався примусовий захист в позасудовому порядку та підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у позивача не було, право, яке порушене позичальником, захищалося у передбачений законодавством спосіб і порядок, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, та позикодавець мав усі підстави для правомірних і справедливих очікувань, що його право буде захищене у позасудовому порядку.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договорів позики та іпотечного договору, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка О.Ю. від 05.02.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,79 кв.м. та житловою площею 45,6 кв.м., на підставі іпотечного договору, серія та номер: 3763, виданого 12.08.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., за ОСОБА_2 , та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . В частині вимог позову про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року залишено без змін.

Отже, 25.01.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року у вищевказаній справі набрало законної сили. З цього часу право ОСОБА_2 щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна не захищено вжитим засобом позасудового захисту порушеного права. Таким чином, ОСОБА_2 про неможливість реалізації свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки дізнався 25.01.2023 року, тобто з моменту набрання чинності рішенням суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , та поновлення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Отже, визнання незаконним та скасування рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка О.Ю. від 05.02.2016 року змусили позивача вживати заходи з метою захисту свого порушеного права, а саме, звертатися до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про припинення зобов`язання у зв`язку з завершенням позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки, та про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідні правові висновки Верховного Суду висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у справі, яка переглядається, інші фактичні обставини.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне визначення суму боргу та відповідних штрафних санкцій з прив`язкою до еквіваленту в доларах США з посиланням на існування додаткової угоди до договору позики від 12.08.2013р. (яка не була визнана недійною в рамках розгляду справи № 334/1277/16-ц), з урахуванням того, що справа № 334/1277/16-ц не є вирішеною остаточно та нині перебуває на розгляді КЦС ВС, правильність висновків суду в цій частині не спростовує, оскільки рішення суду першої інстанції по справі № 334/1277/16-ц набрало законної сили після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Щодо визначення судом розміру заборгованості, то суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом. Апеляційна скарга не містить обґрунтування в частині невірного визначення розміру заборгованості за договором позики, контррозрахунку не наведено.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для нарахування процентів за договором не знайшли свого підтвердження. Так, у п. 1 договору позики сторонами погодили, що позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами.

Зазначення в апеляційній скарзі, що договір поруки є сформованим штучно та перед зверненням до суду, виключно для формування доказів для зміни правил територіальної підсудності спору, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія судів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Приладишева Н.Г. 20.11.2023р. подала заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість бути присутньою в судовому засіданні, яке призначено на 21.11.2023 року на 15.00 год., через зайнятість в іншому судовому засіданні, призначеному о 14.30 год. в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя (т. 1, а.с. 157).

Суд, врахувавши положення ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає вирішенню спору, правильно не вбачав підстав для відкладення розгляду справи.

Щодо витребування у позивача оригіналу додаткової угоди № 1 від 04.08.2014 року до договору позики від 12.08.2013 року та оригіналу договору поруки від 04.08.2014 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023р. у цій справі, суд задовольнив клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_7 про витребування доказів. Постановив витребувати у ОСОБА_2 оригінал додаткової угоди № 1 від 04.08.2014 року до договору позики від 12.08.2013 року; оригінал договору поруки від 04.08.2014 року.

Оригінал договору позики від 12.08.2013 року міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с. 151).

Стосовно наявності в матеріалах справи оригіналу додаткової угоди № 1 від 04.08.2014 року, то неможливість його надання обумовлена наступним.

Дослідження щодо достовірності та дійсності додаткової угоди № 1 відбувалося у цивільний справі № 334/1277/16-ц, оскільки ОСОБА_1 заперечувала підписання додаткової угоди №1 від 04.08.2014 року.

Дніпровським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 0002336 від 08.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені за заявою ОСОБА_2 .

В рамках даного кримінального провадження проводилася комплексна комісійна судова почеркознавча та технічна експертиза документу - додаткової угоди № 1 до договору позики від 04.08.2014, з метою проведення якої адвокатом було надано письмовий дозвіл на вирізання штрихів підписів у всіх наданих (досліджуваному документі та у порівняльних зразках) документах.

Допитаний в судовому засіданні у справі № 334/1277/16-ц експерт ОСОБА_8 пояснив, що в рамках комплексної комісійної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів ним виконувалась судово-технічна експертиза, об`єктом дослідження якої був оригінал додаткової угоди до договору позики, укладеної 04.08.2014 року. Відповідно до п.1.16 Методики, для такого дослідження застосовуються тільки руйнівні методи. Об`єкт дослідження був пошкоджений більше ніж на 50%.

З огляду на встановлені причини ненадання оригіналу додаткової угоди до договору позики, укладеної 04.08.2014 року, суд першої інстанції у справі № 334/1277/16-ц, не знайшов підстав для застосування положень ч. 10 ст. 84 ЦПК України про доказування. Аналогічного висновку дійшов і Запорізький апеляційний суд під час перегляду рішення у справі № 334/1277/16-ц.

На вказаних обставинах у суді першої інстанції наголошував представник ОСОБА_2 адвокат Богосласький В.А. (т. 1, а.с. 93-97).

Невиконання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023р. у цій справі в частині не витребування у ОСОБА_2 оригіналів додаткової угоди № 1 від 04.08.2014 року та договору поруки від 04.08.2014 року неможе бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Приладишевої Наталії Геннадіївнизалишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 березня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А.Онищенко