ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 570/936/20

провадження № 61-13854св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Міністерство юстиції України, Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевчук Віктор Сергійович, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2023 року у складі судді Гнатущенко Ю. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року у складі колегії суддів Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» (далі - ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, про стягнення моральної шкоди у розмірі 4 000 000 грн.

Позову заяву мотивовано тим, що він відбуває покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» з максимальним рівнем безпеки, починаючи з 02 вересня 2004 року.

За період відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі адміністрація установи порушувала житлово-побутові та санітарні вимоги законодавства щодо умов тримання засудженого ОСОБА_1 , а саме:

приміщення камери, в якій його утримували, є надто вузьким (розміри камери становлять 1,4 м х 2,5 м), через маленькі розміри камери фактично відсутнє вільне місце для пересування по ній. Враховуючи наявні меблі, для пересування позивача по камері залишається площа розміром 0,3 м х 1,8 м, якої вкрай недостатньо для здорового функціонування тіла;

природнього освітлення не вистачає, адже вікно камери виходить у середину будівлі колонії і має розміри 0,8 м х 1,2 м. Штучне освітлення в камері недостатнє;

вентиляція дуже слабка і у весняно-літній період повітря не вистачає;

порушуються санітарні норми щодо розміщення туалету, який знаходиться в камері;

прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу: підлога прогулянкового дворика являє собою приварені один до одного металеві прути; прямі сонячні промені та свіже повітря не потрапляє до нього через суцільний матовий поліпропіленовий дах. Таке покриття в сонячні дні створює парниковий ефект і шкоди від таких прогулянок значно більше, ніж користі. Цей факт зафіксовано у звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22 серпня 2018 року;

упродовж декількох років позивач звертався до адміністрації колонії із питання обігріву його камери, батареї завжди холодні, тому він часто хворіє;

камера позивача мала суміжну стіну з банею, що в осінньо-зимовий період призводить до виникнення постійної вологості повітря і, як наслідок, призводить до частих захворювань;

упродовж тривалого часу (декількох років) стеля у кімнаті засудженого протікала в період дощу та танення снігу.

Позивач неодноразово скаржився на умови тримання до працівників адміністрації колонії та інших установ, однак вони стверджували про відсутність коштів для їх поліпшення. Умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказував, що в рішенні Рівненського окружного адміністративного суду Рівненської області від 25 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, у справі № 460/2851/18 було надано оцінку такій бездіяльності установи, зокрема, визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засуджених у відповідність вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

На підтвердження того, що житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засуджених не відповідають вимогам законодавства, посилався на звіт моніторингової групи від 04 квітня 2013 року, яка відбувалася за участю начальника ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби у Рівненській області, Прокуратури Рівненської області, та звіт за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22 серпня 2018 року.

У звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22 серпня 2018 року вказано, що засуджені до довічного позбавлення волі утримуються в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності. Умови покарання можуть завдавати засудженим страждань та мук, які перевищують невідворотний рівень страждання. Фактично у секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» умови тримання засуджених повністю не відповідають міжнародним стандартам. Для виконання покарання використовуються камери, житлова площа яких менше 3 кв. м, у яких недостатнє природне і штучне освітлення та немає примусової вентиляції.

Також зазначав, що Рівненська місцева прокуратура із залученням Комунального підприємства «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради (далі - КП «Рівненський обласний центр психологічного здоров`я населення» РОР) 17 вересня 2019 року провела перевірку з питань надання належної психіатричної допомоги засудженим, які відбувають покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», за результатами якої виявлено суттєві порушення законодавства в частині медичного обслуговування засуджених осіб, які мають захворювання психіатричного характеру, а також надання їм належної психіатричної допомоги, які підлягають негайному усуненню.

У медичній картці ОСОБА_1 , який був оглянутий лікарем-психіатром та отримував лікування, відсутні записи медперсоналу, які б вказували про факт покращення стану здоров`я у засудженого і, відповідно, завершення лікування. Записи в амбулаторних картках нерегулярні, в значній частині відсутні та формальні, без відображення реального психічного стану засуджених.

Зазначав також, що у зв`язку з неналежними умовами утримання ув`язнених, а саме проблеми з опаленням, сирістю приміщення, у позивача неодноразово виникали респіраторні захворювання. Крім того, існують значні скарги на підвищення артеріального тиску, проблеми з вегетативною системою та погіршення зору.

Згідно з вказівками Прокуратури Рівненської області від 02 березня 2017 року адміністрація установи повністю не використовує повноваження, передбачені Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально?виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту. Також зазначається про вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», оскільки обов`язки лікаря?психіатра виконує фельдшер, що ставить під сумнів результати огляду засуджених, а також означає про повне нехтування правами засуджених на охорону їхнього здоров`я.

Позивач зазначав, що майже 17 років відбуває покарання у невідповідному для цього приміщенні, що викликає у нього відчуття несправедливості, беззахисності, соціальної неадаптованості, в подальшому переростаючи в значні моральні страждання. У позивача існує постійне відчуття страху. Через відбування покарання у вказаній установі у позивача значно погіршився стан здоров`я, з`явилися негативні переживання та спогади, насторога, тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниження гідності, страх можливого повторення подій. Таке ставлення призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування безпеки, захищеності, що призвело до глибоких моральних та психологічних страждань, занепокоєності.

Вказував, що важкі психічні стани можуть призводити до втрати власної індивідуальності. Позивачу постійно доводиться переживати дуже тяжкі стани - безнадійності, приреченості, відчуття втрати сенсу життя та перспективи. У такому стані у позивача подавляється воля, мислення, пам`ять. Сам факт позбавлення волі є потужним емоційним фактором, стан, в якому знижується увага та інтерес до навколишньої дійсності.

З урахуванням наведеного, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Долгіх проти України», рішення у справі «Каверзін проти України», рішення у справі «Лорс проти Нідерландів», рішення у справі «Король та інші проти України», рішення у справі «Ткачов проти України», рішення у справі «Гук проти України», статті 3, 28, 56 Конституції України, пункти 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями; пункти 1, 2, 4, 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил, частину першу статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України, статтю 23 ЦК України, частину першу статті 1167 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на свою користь 4 000 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 28 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені обставини справи свідчать про приниження гідності позивача протягом тривалого часу, тому наявні підстави для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Визначаючи розмір відшкодування, місцевий суд керувався принципами розумності, справедливості та співмірності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України та Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції оскаржили його в апеляційному порядку.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2023 року апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України визнав неподаною та повернув особі, яка її подала.

Рівненський апеляційний суд постановою від 31 серпня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції залишив без задоволення. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2023 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність протиправної поведінки ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», яка спричинила моральну шкоду ОСОБА_1 .

Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення вимог потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень Міністерство юстиції України посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц (провадження № 61-16940св18).

Заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали юридичної оцінки наявності причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди позивачу. Також вказує, що суди, стягнувши шкоду з Державного бюджету України, вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути моральну шкоду саме з відповідача.

Також заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування статей 23, 1173 ЦК України у сукупності з фактичною наявністю матеріально-технічного забезпечення установи виконання кримінальних покарань (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевчук В. С., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмовлених позовних вимог і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу позивач мотивував тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 204/8037/18 (провадження № 61-18296св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Позивач вказує, що суди не врахували практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо обрахування розміру моральної шкоди, завданої засудженим нелюдськими умовами перебування в установах відбування покарань.

ОСОБА_1 посилається також на те, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У жовтні 2023 року від Міністерства юстиції України до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник не погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо необхідності врахування судами під час вирішення спору підходу ЄСПЛ щодо розрахунку розміру завданої моральної шкоди, просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Шевчук В. С., надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Міністерства юстиції України.

Також у листопаді 2023 року від ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач вказує, що розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, визначений судами першої та апеляційної інстанцій, є розумним і справедливим, тому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою Міністерства юстиції України, витребував матеріали цивільної справи із Рівненського районного суду Рівненської області.

Верховний Суд ухвалою від 16 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевчук В. С.

У листопаді 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2024 року призначив справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 02 вересня 2004 року ОСОБА_1 відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі № 460/2851/18, яке залишено без зміни постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових умов ОСОБА_1 у відповідність з вимогами чинного законодавства в період з 21 січня 2010 року до 21 листопада 2018 року, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі; визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо невжиття заходів для приведення побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність з вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі; зобов`язано ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» протягом чотирьох місяців з дня набрання рішенням законної сили привести побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність з вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 857/7497/19 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року (справа № 460/518/19) скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 25 вересня 2018 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 26 вересня 2018 року.

Суди також встановили та сторони не заперечували, що 21 листопада 2018 року засудженого ОСОБА_1 було переведено до камери № 5, площа якої становить 8,8 кв. м, а з 22 лютого 2019 року до камери № 27, площа якої відповідно до технічного паспорта становить 5,8 кв. м, площа яких відповідає вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Відповідно до вказівки Прокуратури Рівненської області про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства в частині режимних обмежень та медичного забезпечення засуджених від 02 березня 2017 року: «[…] із залученням лікаря-психіатра Рівненського обласного центру психічного здоров`я населення в установі перевірено стан медичного забезпечення засуджених, які хворі на психічні розлади… Наведене свідчить про вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)». Однією із причин такого стану є те, що обов`язки лікаря-психіатра фактично виконує фельдшер ОСОБА_2 , який не має відповідної освіти. Участь такого фахівця у проведенні щорічних профілактичних оглядів засуджених свідчить про повне нехтування правами засуджених на охорону їхнього здоров`я і ставить під сумнів результати таких оглядів. Такий стан медичного забезпечення в установі грубо порушує вимоги пункту 39 та підпунктів 3-5 пункту 40 частини ІІІ Європейських пенітенціарних правил, які передбачають, що адміністрація установи мусить забезпечити охорону здоров`я всіх ув`язнених; ув`язнені мусять мати доступ до медичних послуг, які існують у країні, без дискримінації за ознакою їхнього правового становища; медичні послуги в установі мають бути спрямовані на виявлення і лікування фізичних та психічних хвороб або дефектів, на які можуть страждати ув`язнені; всі необхідні медичні послуги, у тому числі наявні в цивільних установах, мають бути надані ув`язненим для цього». У пункті 5 вказівки зазначено: скасувати наказ начальника установи від 19 грудня 2016 року № 113/ОС-16 щодо ОСОБА_2 (а. с. 46-49, т. 1).

Відповідно до вказівки Рівненської місцевої прокуратури про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства та іншого законодавства у сфері охорони здоров`я від 17 вересня 2019 року: «[…] у медичній картці засудженого ОСОБА_1 , який у поточному році оглядався лікарем-психіатром та отримував лікування, відсутні записи медперсоналу, які вказували б про факт покращення стану здоров`я у в`язня і, відповідно, відміну (завершення) лікування» (а. с. 50-51, т. 1).

У листі філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Рівненській області (далі - філія ЦОЗ ДКВС України в Рівненській області) від 16 квітня 2018 року (для оголошення засудженому ОСОБА_1 ) вказано, що стан здоров`я засудженого задовільний, лікування не потребує, для уточнення діагнозу рекомендовано додаткове планове обстеження в лікарняному закладі Державної кримінально?виконавчої служби України, однак засуджений не надав згоди на госпіталізацію. Доцільності в направленні засудженого до закладу охорони здоров`я не вбачається (а. с. 53, т. 1).

У листі Рівненської місцевої прокуратури від 30 вересня 2019 року у відповідь на звернення ОСОБА_1 вказано, що прокуратурою керівнику філії ЦОЗ ДКВС України в Рівненській області внесено вказівку про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого та іншого законодавства у сфері охорони здоров`я, яка перебуває на розгляді (а.с. 52, т.1).

Відповідно до листа КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» РОР від 11 вересня 2019 року лікарем-психіатром були проведені огляди засуджених, зокрема й ОСОБА_1 , розладів психічної діяльності останнього не виявлено (а. с. 55, т.1).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі № 460/1713/20 визнано протиправною та скасовано постанову начальника ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» від 01 липня 2017 року про одиночне утримання ОСОБА_1 , 1976 року народження. Стягнено з ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн (а. с. 8-11, т. 2).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевчук В. С., - частковому задоволенню.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частинами першою, другою, четвертою статті 7 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно?правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На обґрунтування душевних і фізичних страждань позивач вказує, що відповідач за весь період відбування покарання порушував житлово?побутові та санітарні вимоги щодо умов його тримання, приміщення камери та прогулянковий дворик не відповідають встановленим вимогам, що негативно впливає на його моральний стан. На неодноразові скарги ОСОБА_1 з цього приводу адміністрація установи надавала відповідь про відсутність коштів для поліпшення умов утримання в`язнів.

Також позивач посилався на його неналежне медичне забезпечення та обслуговування, що підтверджено вказівкою Рівненської місцевої прокуратури про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства та іншого законодавства у сфері охорони здоров`я від 17 вересня 2019 року.

Суди також встановили та сторони не заперечували, що 21 листопада 2018 року засудженого ОСОБА_1 було переведено до камери № 5, площа якої становить 8,8 кв. м, а з 22 лютого 2019 року до камери № 27, площа якої відповідно до технічного паспорта становить 5,8 кв. м, що відповідає вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

У рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року в адміністративній справі № 460/2851/18 встановлено, що засуджений ОСОБА_1 з 21 січня 2010 року до 21 листопада 2018 року відбував покарання в камері № 21, загальна площа якої становить 3,5 кв. м, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі № 857/4887/19 встановлено, що побутові та санітарно?гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№ 96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві.

Вказані обставини підтверджені звітом відділу моніторингу пенітенціарних установ за 2013 рік, а також звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, проведеного у 2018 році (а. с. 24, т. 1).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень доказів встановив невідповідність побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що призвели до моральних страждань ОСОБА_1 , оцінивши завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, враховуючи таке.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказана Конвенція передбачає створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00; «Мельник проти України», № 72286/01, від 28 березня 2006 року; «Яковенко проти України», № 15825/06, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року; «Давидов та інші проти України», №№ 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги позивача про неврахування судами під час вирішення спору підходу ЄСПЛ щодо розрахунку розміру завданої моральної шкоди, Верховний Суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 204/8037/18.

Так, позивач посилається на те, що у вказаній постанові касаційний суд погодився з позицією ЄСПЛ у рішенні «Сукачов проти України» від 30 січня 2020 року, а саме, що сума відшкодування не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції, які присуджує суд в аналогічних справах. Відповідний національний орган влади повинен буде надати достатньо вагомі підстави для виправдання рішення щодо присудження меншої суми відшкодування такої шкоди або відмови у її присудженні.

У справі № 204/8037/18 розглядався спір про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу перебуванням під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4». За обставинами справи з 21 серпня 2013 року до 08 травня 2014 року позивач утримувався під вартою у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4», під час перебування в якій останній утримувався в таких камерах: маломісна камера № 625 площею 7,7 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 630 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 631 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи; маломісна камера № 636 площею 7,6 кв. м, розрахована на дві особи. Сторони підтвердили та не оспорювали, що розміщення позивача у ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» у камерах № 625, 630, 631, 636 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та не було меншим за 2,5 кв. м. Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги про визнання незаконною (неправомірною) бездіяльності чи дій відповідача ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» або їх посадових чи службових осіб позивач не заявляв, жодних судових рішень, якими встановлено незаконність або протиправність таких дій відповідача чи його працівників, до суду не надав.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що тримання позивача в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» було нелюдським і таким, що принижує його гідність протягом тривалого часу, у зв`язку з чим було порушено статтю 3 Конвенції.

Також у постанові вказано, що визначена частиною другою статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», і становить проблему системного характеру, яка порушує питання дотримання статті 3 Конвенції.

Стосовно різних аспектів умов тримання заявника під вартою, на які він посилався у позовній заяві, Верховний Суд зазначив, що незважаючи на структурні проблеми функціонування пенітенціарної системи України, на які ЄСПЛ звертав увагу у своїх рішеннях, у кожній справі такі мають бути доведені.

ЄСПЛ у рішенні «Сукачов проти України» (заява № 14057/17) зазначив, що стаття 3 Конвенції втілює одну з основоположних цінностей демократичного суспільства. Вона містить абсолютну заборону катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання, незалежно від обставин або поведінки потерпілого. Серйозна нестача простору в камері є впливовим чинником під час оцінки, чи суперечили умови тримання під вартою статті 3 Конвенції (див. рішення у справах «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 143, та «Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), пункт 231, а також рішення у справі «Муршіч проти Хорватії», заява № 7334/13, пункт 104). Так, коли особистий простір ув`язненого становить менше 3 кв. м житлової площі у густозаселеній тюремній камері, відсутність особистого простору вважається настільки гострою, що виникає обґрунтована презумпція порушення статті 3 Конвенції.

У вказаному рішенні ЄСПЛ встановив, що іншою формою відшкодування є надання грошової компенсації, єдиний можливий варіант для осіб, які більше не тримаються під вартою. Крім того, сума відшкодування моральної шкоди не повинна бути нерозумною порівняно із сумами справедливої сатисфакції, які присуджує суд в аналогічних справах. Відповідний національний орган влади повинен буде надати достатньо вагомі підстави для виправдання рішення щодо присудження меншої суми відшкодування такої шкоди або відмови в її присудженні (див. згадане рішення у справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 230).

У рішенні «Сукачов проти України» постановлено, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою у Дніпровському СІЗО (за винятком періодів, коли доступний йому особистий простір був більше 4 кв. м), визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 9 500 євро.

Щодо елементів, пов`язаних з оцінкою рівня шкоди, найважливішим чинником є час, проведений ув`язненими в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції. Початковий період пристосування до поганих умов спричиняє особливо важкі психічні та фізичні навантаження на людину. (рішення у справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), пункт 172).

У справі «Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), рішення від 10 січня 2012 року, встановлено порушення статті 3 Конвенції під час перебування заявника у слідчому ізоляторі у період з 20 січня до 23 березня 2007 року, визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 євро (просив у заяві 2 000 євро). Також встановлено порушення статті 3 Конвенції під час перебування іншого заявника у слідчому ізоляторі у період з 03 травня 2005 року до 21 травня 2008 року, визначивши відшкодування моральної шкоди у розмірі 13 000 євро (просив в заяві 50 000 євро).

У справі «Тюрюков проти України» (Tyuryukov v. Ukraine), рішення від 18 червня 2020 року, заявник скаржився щодо неналежності умов тримання його під вартою у Вінницькій установі виконання покарань № 1, на неодноразове жорстоке поводження з ним і непроведення ефективного розслідування у зв`язку з цим. Посилався на статтею 3 Конвенції, відповідно до якої «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню». Він також скаржився за статтею 8 Конвенції на те, що до травня 2014 року як засуджений до довічного позбавлення волі не мав права на тривалі побачення з родичами в установі виконання покарань, просив 50 000 євро відшкодування моральної шкоди. Вказаним рішення оголошує прийнятною скаргу заявника за статтею 8 Конвенції, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушено статтю 8 Конвенції, у зв`язку з цим присуджено компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 євро.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив, що утримання засудженого ОСОБА_1 , який з 02 вересня 2004 року відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», з 21 січня 2010 року до 21 листопада 2018 року в камері № 21, загальна площа якої становить 3,5 кв. м, що не відповідає вимогам чинного законодавства та рекомендаційним нормам Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, є порушенням статті 3 Конвенції.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій при визначенні розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди не надали належного обґрунтування щодо застосованого принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції, зокрема з урахуванням тривалого часу, проведеного позивачем в умовах, які були визнані такими, що порушують вимоги статті 3 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на частину четверту статті 10 ЦПК України та статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вказував на необхідність врахуванням судами під час вирішення питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах релевантної практики ЄСПЛ, зокрема у справах, в яких встановлено порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з порушенням умов тримання під вартою, неналежним медичним забезпеченням.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не навів мотивів щодо неврахування висновків ЄСПЛ стосовно визначення розміру відшкодування моральної шкоди, наведених ОСОБА_1 у своїх доводах, відповідно до яких середній розмір відшкодування моральної шкоди за місяць утримання в установах відбування покарань, на думку позивача, становить 320,40 євро, тому розмір присудженої позивачу суми відшкодування не відповідає критерію справедливості відшкодування, засадам розумності та виваженості.

Крім того, підтвердженням порушення відповідачем вимог пункту 39 та підпунктів 3-5 пункту 40 частини ІІІ Європейських пенітенціарних правил щодо забезпечення охорони здоров`я всіх ув`язнених є вказівка Прокуратури Рівненської області про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства в частині режимних обмежень та медичного забезпечення засуджених від 02 березня 2017 року, зі змісту якої вбачається вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують невідповідність побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, вказівки Рівненської місцевої прокуратури керівництву ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства у сфері охорони здоров`я, а також тривалість перебування позивача в таких умовах, що призвели до моральних страждань ОСОБА_1 , колегія суддів уважає за доцільне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 50 000 грн компенсації моральної шкоди, що відповідає засадам розумності та справедливості.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають зміні в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди шляхом збільшення суми стягнення з 10 000 грн до 50 000 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, а не за правилами загального позовного провадження, чим допустив порушення процесуального законодавства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Статтею 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до матеріалів справи Рівненський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2023 року призначив справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2023 року до розгляду на 10:45 год 31 серпня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Отже, апеляційний суд врахував ціну позову у справі, призначив розгляд справи з повідомленням учасників справи, при цьому позивач та його представник не були позбавлені процесуального права представляти свої інтереси як учасника справи, зокрема в умовах судового розгляду справи, тому доводи заявника про порушення апеляційним судом порядку розгляду справи не підтвердились.

Крім цього, колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги Міністерства юстиції України про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц, з огляду на таке.

У справі № 335/11779/16-ц розглядався позов військовослужбовця до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з травмою, отриманою під час захисту Батьківщини. Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, залишене без змін апеляційним судом, та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач набув захворювання, контузію, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан, де велись бойові дії, не врахували, що підстави для покладення обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання поранень, відсутні. Поза увагою судів залишилося також те, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, в тому числі, право на які виникає у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби. У результаті розгляду справи суди не встановили протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між пораненням, контузією і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України.

Проте у справі, яка переглядається, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між такими діями та завданою позивачу моральною шкодою встановлена судовими рішеннями в адміністративних справах, які були враховані судами під час розгляду цієї справи, тому безпідставними є посилання заявника на вказані висновки Верховного Суду, які є нерелевантними до спірних правовідносин.

Щодо доводів касаційної скарги Міністерства юстиції України про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 23, 1173 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.

Так, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України наведені положення спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права суди застосували неправильно), із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Заявник у касаційній скарзі посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 23, 1173 ЦК України у сукупності з фактичною наявністю матеріально-технічного забезпечення установи виконання кримінальних покарань.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Згідно зі статтею 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується не безпосередньо, зокрема, органами державної влади, а за рахунок державного бюджету.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Верховний Суд зазначає, що тлумачення статей 1173, 1174 ЦК України має здійснюватися в контексті не лише положень ЦК України, а й конституційного припису, а саме відповідальності держави перед людиною (стаття 3 Конституції України).

Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що у звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22 серпня 2018 року вказано, що адміністрація установи в цілому вживає заходів щодо покращення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до умов міжнародних стандартів, а також, що у структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи, вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених, що свідчить про виконання відповідачем рекомендацій, наданих у звіті відділу моніторингу пенітенціарних установ за 2013 рік.

Колегія суддів вважає, що заявник у касаційній скарзі не обґрунтував неправильного застосування апеляційним судом в оскаржуваній постанові положень статей 23, 1173 ЦК України та необхідності формування Верховним Судом правозастосовчої практики у справі, яка переглядається, оскільки практика Верховного Суду у спірних правовідносинах є сталою, відмінність висновків обумовлено доказовою базою й фактичними обставинами конкретної справи.

Доводи касаційної скарги Міністерства юстиції України про те, що суди, стягнувши шкоду з Державного бюджету України, вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути моральну шкоду саме з відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71)).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12?110гс18)).

У справі, яка переглядається, таким органом, незаконною бездіяльністю якого позивачу завдано моральну шкоду, ОСОБА_1 зазначив ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», тому правильним є висновок суду першої та апеляційної інстанцій про стягнення вказаних коштів з Державного бюджету України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Статтею 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 дають підстави для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм матеріального права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц (провадження № 61-16940св18), та без урахування релевантної практики Європейського суду з прав людини, у зв`язку з чим касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. Касаційна скарга Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволенню.

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції шляхом збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , з 10 000 грн до 50 000 грн.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді.

Верховний Суд виходить з того, що позивач, який згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, підлягає такому звільненню також і у разі подання ним апеляційної та касаційної скарг, заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання позову) за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2 027 грн з 01 січня 2020 року.

Розмір заявлених вимог - 4 000 000 грн, тому розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом, становить 10 135 грн (2 027 грн х 5).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Розмір судового збору, що підлягав сплаті ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги на рішення суду, становить 15 202,50 грн (10 135 грн х 150 %).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Розмір судового збору, що підлягав сплаті ОСОБА_1 при поданні касаційної скарги на рішення суду, становить 20 270 грн (10 135 грн х 200 %).

Враховуючи те, що за результатом касаційного перегляду судових рішень касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення - зміні шляхом збільшення розміру стягненої моральної шкоди до 50 000 грн, відсоток задоволених позовних вимог становить 1,25 % (50 000 / 4 000 000 х 100 %).

Отже, з урахуванням пропорційності обчислення розміру судового збору до відсотка задоволених позовних вимог судовий збір за подання ОСОБА_1 позову, апеляційної та касаційної скарг становить 570 грн (1,25 % х (10 135 грн + 15 202,50 грн + 20 270 грн)).

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, а його позов задоволено частково, то вказані судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог необхідно стягнути з відповідача у дохід держави.

У зв`язку з залишення без задоволення касаційної скарги Міністерства юстиції України сплачений ним судовий збір у суді касаційної інстанції покладається на вказаного заявника.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шевчук Віктор Сергійович, задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року змінити.

Збільшити розмір стягненої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди з 10 000 (десять тисяч) гривень до 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» у дохід держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 570 (п`ятсот сімдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк