ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року

м. Київ

справа № 640/17086/18

провадження № 61-6165св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Малойваном Євгеном Ігоровичем, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов обґрунтований тим, що 17 вересня 2015 року між ним і ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким сторони зобов`язуються в майбутньому в обумовлений у пункті 3 договору строк, а саме до 16:00 год 30 вересня 2016 року укласти основний договір купівлі-продажу квартири у приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко О. О. за адресою: АДРЕСА_2 , на суму 3 300 000,00 грн, що становить 150 000,00 дол. США.

На підтвердження зобов`язання щодо укладення основного договору, ОСОБА_1 мав сплатити ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 3 300 000,00 грн, що становить 150 000,00 дол. США, таким чином: 660 000,00 грн, що становить 30 000,00 дол. США, - до підписання цього договору; 220 000,00 грн, що становить 10 000,00 дол. США, - до 17:00 год 20 числа кожного місяця з жовтня 2015 року до вересня 2016 року включно, що буде підтверджуватися нотаріально засвідченою заявою про розрахунок.

В обумовлений у попередньому договорі строк сторони основний договір купівлі-продажу не уклали. Оскільки договір купівлі-продажу укладений не був, вважав, що сплачена сума у розмірі 30 000,00 дол. США є авансом, а тому підлягає поверненню.

Крім того, в період дії попереднього договору купівлі-продажу він згідно з розписками передав ОСОБА_3 таку суму коштів: 09 грудня 2015 року - 5 000,00 дол. США з призначенням: «в якості застави за квартиру АДРЕСА_1 згідно нотаріального договору»; 09 грудня 2015 року - 600,00 дол. США з призначенням: «в якості % прострочених платежів»; 17 лютого 2016 року - еквівалент 1 500,00 дол. США з призначенням: «в якості передоплати за оренду кв. АДРЕСА_1 »; 22 березня 2016 року - 5 000,00 дол. США без призначення; 03 квітня 2016 року - 5 000,00 дол. США з призначенням: «в якості оплати за кв. АДРЕСА_1 згідно договору від 17 вересня 2015 року»; 19 травня 2016 року - 3 000,00 дол. США без призначення; 07 червня 2016 року - еквівалент 3 000,00 дол. США без призначення. Усього за період з 09 грудня 2015 року до 07 червня 2016 року передано 23 100,00 дол. США. Ці кошти були передані без правових підстав, а тому підлягають стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_3 на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Просив стягнути: з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення; з ОСОБА_3 на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 23 100,00 дол. США у гривнях за офіційним курсом долара США на день ухвалення рішення.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору від 17 вересня 2015 року порушив саме позивач і основний договір купівлі-продажу не був укладений з вини ОСОБА_1 (невиплата гарантованої суми і неукладення договору), а також позивач не надав доказів направлення ОСОБА_2 вимоги про повернення коштів (пункт 9). Отже, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження свого позову. Крім того, між сторонами виникли відносини щодо оренди житла, і розписки, які надав позивач, стосуються оплати ним за проживання у спірній квартирі відповідачів з моменту укладення попереднього договору купівлі-продажу до дати укладення основного договору купівлі-продажу, тому відповідно до статті 1212 ЦК України підстав для стягнення грошових коштів за розписками немає.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року в частині відмови у позові про стягнення грошових коштів у розмірі 30 000,00 дол. США скасовано, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США, що становить 708 106,38 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду мотивована тим, що сума, зазначена в попередньому договорі купівлі-продажу в розмірі 30 000,00 дол. США, є авансом. Оскільки основний договір купівлі-продажу в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору купівлі-продажу в разі неукладення основного договору, і така умова попереднього договору купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, наявні підстави для часткового задоволення позову. Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зі змісту наданих позивачем листів від 09 грудня 2015 року, 17 лютого 2016 року, 22 березня (без зазначення року), 13 квітня 2016 року, 19 травня 2016 року, 07 червня 2016 року не випливає обов`язків, які виникають саме з боргових зобов`язань, тобто зобов`язань, які виникли внаслідок передання цих коштів. Водночас зі змісту вказаних листів випливає, що у зазначені дати позивач не позичав ОСОБА_3 кошти, тому між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, тому немає правових підстав для стягнення боргу. Тобто, надані листи не підтверджують обов`язок ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 вказані кошти. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 спірних грошових коштів у розмірі 23 100,00 дол. США, оскільки позивач не довів факт безпідставного набуття або збереження відповідачем переданих ним коштів.

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в частині задоволення позову про стягнення коштів з ОСОБА_2 залишено без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в частині відмови у позові до ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд в частині вимог до ОСОБА_3 , суд касаційної інстанції вказав, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, які відносини виникли між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , не дослідили зміст усіх розписок та не встановили правової підстави стягнення коштів у розмірі 23 100,00 дол. США на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України. Отже, суди зробили передчасний висновок про відмову у позові в частині вимог до ОСОБА_3 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 23 100,00 дол. США змінено, викладено у мотивувальній частині рішення суду підстави для відмови у позові в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові про стягнення коштів у розмірі 23 100,00 дол. США на підставі статті 1212 ЦК України, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Оскільки позивач добровільно сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ними немає зобов`язань з повернення коштів, то поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Отже, немає підстав для задоволення позову в частині стягнення грошових коштів у розмірі 23 100,00 дол. США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Малойвана Є. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року в частині відмови у позові до ОСОБА_3 про стягнення коштів, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, провадження № 14-77цс18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження

№ 12-182гс18, від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, провадження № 12-48гс21, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, провадження № 61-17197сво20; постановах Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 642/5275/18, провадження № 61-3450св20, від 06 червня 2022 року у справі № 725/2114/20-ц, провадження № 61-2494св21, від 05 липня 2022 року у справі № 641/8483/19, провадження № 61-2720св21, від 01 березня 2023 року у справі № 760/12733/21, провадження № 61-5873св22, є необхідність відступлення від застосованих судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду щодо правильного застосування статті 1212 ЦК України не містять умов щодо поведінки набувача майна чи потерпілої особи, а навпаки, зазначають, що їх поведінка є неважливою. Проте застосована доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) фактично нівелює норму закону - частини другої статті 1212 ЦК України та робить неможливим повернення безпідставного набутого майна, суперечить висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України. Отже, застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до кондикційних зобов`язань є неможливим, а тому від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 та від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, необхідно відступити.

Передача вказаних коштів відбувалася без жодних правових підстав, оскільки між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не існувало жодних правовідносин та не було укладено жодного правочину.

Якщо оцінювати на суперечливість поведінку позивача, необхідно надавати оцінку і поведінці відповідача ОСОБА_3 .

Позивач не вчиняв будь-яких суперечливих дій, не робив суперечливих заяв тощо. Єдине, що він робив, це сплачував кошти відповідачу, як він вважав, на виконання умов попереднього договору від 17 вересня 2015 року, а насправді (з юридичної точки зору) без належної правової підстави. Крім того, якщо суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач достовірно знав про відсутність у нього обов`язку сплати коштів, то за цією ж логікою і відповідач також достовірно знав, що у позивача такий обов`язок відсутній, і відповідач немає права отримувати такі кошти, тож, відповідно, поведінка відповідача також є суперечливою. Тому підстав покладатися на поведінку позивача у відповідача ОСОБА_3 не було. Оцінюючі поведінку сторін у цій справі, треба розуміти, що їх дії були спрямовані на виконання умов попереднього договору від 17 вересня 2015 року, проте насправді (з точки зору актів цивільного законодавства) будь-яких правовідносин між ними не було.

Цю справу суд касаційної інстанції вже переглядав і зазначив, що суди не з`ясували, які відносини були між позивачем та відповідачем, не дослідили зміст усіх розписок та не встановили наявність чи відсутність правої підстави стягнення коштів у розмірі 23 100,00 дол. США на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України. Отже, суди зробили передчасний висновок, без з`ясування змісту всіх розписок, про відмову у позові в частині стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів. Під час повторного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції питання щодо наявності чи відсутності правової підстави для стягнення коштів у розмірі 23 100,00 дол. США вирішено не було.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбаченихпунктами 1, 2 частини другої статті 389.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 вересня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О. О. за реєстровим номером 2342 (т. 1, а. с. 16).

Відповідно до пункту 1 цього договору ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність цю квартиру на умовах договору та сплатити за неї обумовлену цим договором суму.

Відповідно до пункту 3 попереднього договору договір купівлі-продажу (основний договір) зазначеної квартири повинен бути укладений до 16:00 год 30 вересня 2016 року в приміщенні приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко О. О. за адресою: вул. Чернишевська, 13, офіс 207, м. Харків на суму 3 300 000,00 грн, що становить 150 000,00 дол. США.

Також умовами попереднього договору (пункт 8) передбачено, що на підтвердження свого зобов`язання щодо укладення основного договору ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 3 300 000,00 грн, що становить 150 000,00 дол. США, в рахунок належних ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу (основним договором) платежів на підтвердження зобов`язання придбання квартири та на забезпечення виконання основного договору. Гарантійна сума входить у ціну квартири, передбачену пунктом 3 договору.

У пункті 9 попереднього договору обумовлено, що сторони дійшли згоди про те, що ОСОБА_2 отримає гарантійну суму в розмірі 3 300 000,00 грн, що становить 150 000,00 дол. США, таким чином: 660 000,00 грн, що становить 30 000,00 дол. США, - до підписання цього договору, іншу частину гарантійної суми платежами, з урахуванням зміни курсу Національного банку України відповідно до кожного платежу, у розмірі 220 000,00 грн, що становить на 17 вересня 2015 року 10 000,00 дол. США, до 17:00 год 20 числа кожного місяця із жовтня 2015 року до вересня 2016 року включно, що буде підтверджуватись нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_2 про розрахунок. У разі якщо основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_1 , гарантійна сума залишається у ОСОБА_2 . У разі якщо основний договір не буде укладений з вини ОСОБА_2 , гарантійна сума підлягає поверненню ОСОБА_1 у триденний строк з моменту пред`явлення ОСОБА_1 вимоги. Також в цей строк ОСОБА_2 зобов`язана сплатити ОСОБА_1 неустойку (штраф) у розмірі 100 % від гарантійної суми.

Інформації про скасування зазначеного договору або визнання його недійсним суду не надано. В судовому засіданні сторони також не заперечували, що до укладення попереднього договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 660 000,00 грн, що становить 30 000,00 дол. США.

У позові ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 кошти у розмірі 23 100,00 дол. США у гривнях за офіційним курсом, визначеним станом на день розгляду справи.

Як на підставу позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 коштів за розписками від 09 грудня 2015 року, від 17 лютого 2016 року, від 22 березня (без зазначення року), від 13 квітня 2016 року, від 19 травня 2016 року, від 07 червня 2016 року, позивач посилався на норми статті 1212 ЦК України і ті обставини, що він передав відповідачу кошти без жодних правових підстав, і між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не існувало жодних правовідносин.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження

№ 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 17 вересня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної власності відповідачам. Інших договірних відносин між сторонами, в передбаченому законом порядку, не виникло.

Згідно із доказами у справі, між сторонами існували певні усні домовленості щодо квартири, належної відповідачам, що підтверджується власноручно написаними розписками сторін у період часу з вересня 2015 року до березня 2017 року.

Так, ОСОБА_3 , який не був стороною попереднього договору купівлі-продажу, у вказаний період часу написав та передав позивачу розписки такого змісту: 1) 09 грудня 2015 року «Отримав екв. 600 доларів США в якості % по простроченим платежам, за жовтень та листопад», «Отримав екв. 5000 доларів США в якості застави за квартиру

АДРЕСА_1 згідно нотаріального договору»; 2) 17 лютого 2016 року «Я ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 суму еквівалентну 1 500 доларів США в якості передоплати за оренду кв. АДРЕСА_1 »; 3) 22 березня 2016 року «Віддали 5000 доларів США»; 4) 19 травня 2016 року «Отримав 3 000 доларів США; 5) 07 червня 2016 року «отримав екв. три тисячі доларів США»; 6) 13 квітня 2016 року «Я ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 суму еквівалентну п`ять тисяч доларів США в якості оплати за кв. АДРЕСА_1 згідно договору від 17.09.2015 року».

Отже, позивав добровільно передав ОСОБА_3 за вказаний період кошти на загальну суму 23 100,00 дол. США.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі, необхідно враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, провадження № 61-434св20, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21, провадження № 61-1022св22.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, суд апеляційної інстанції вказав, що між сторонами існували певні усні домовленості щодо квартири належної відповідачам, що підтверджується власноручно написаними розписками сторін, у період з вересня 2015 року до березня 2017 року. Водночас суд встановив, що позивач добровільно сплатив ОСОБА_3 кошти.

Суд апеляційної інстанції, встановивши обставини справи, з урахуванням підстав позову та принципу добросовісності, застосувавши до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знала, що в неї відсутнє зобов`язання (обов`язок) для сплати коштів, проте здійснювала таку сплату, оскільки ця особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Верховний Суд зазначає, що у цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що позивач передав кошти ОСОБА_3 , який не був стороною договору купівлі-продажу, що підтверджується відповідними розписками.

Дружина позивача 16 березня 2017 року написала відповідачам заяву про відсутність претензії щодо неукладення основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та розписку про отримання як взаєморозрахунку 7 000,00 дол. США.

Заява і розписка, надані дружиною позивача, яка була стороною попереднього договору купівлі-продажу квартири, після розписок, які надавав відповідач позивачу свідчать про добровільне врегулювання спірних правовідносин між сторонами.

З огляду на встановленні судом апеляційної інстанції обставини та застосування доктрини venire contra factum proprium немає підстав для задоволення позову на підставі статті 1212 ЦК України.

У касаційній скарзі заявник також посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у касаційній скарзі.

Верховний Суд може застосувати лише релевантний висновок Верховного Суду, сформульований при вирішенні подібного спору у подібних правовідносинах. Подібність спірних правовідносин у справах можна визначити за допомогою трьох критеріїв. З-поміж них змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а суб`єктний і об`єктний - додатковими. Останні два критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказувати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 26, 27, 30, 97, 98)).

У постановах: Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, провадження № 14-77цс18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, провадження № 12-48гс21; постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, провадження

№ 61-17197сво20; постановах Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 642/5275/18, провадження № 61-3450св20, від 06 червня 2022 року у справі № 725/2114/20-ц, провадження № 61-2494св21, від 05 липня 2022 року у справі № 641/8483/19, провадження № 61-2720св21, предметом позову є відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, у яких зроблені узагальнені висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України. Тому висновки, викладені у зазначених справах сформульовані за інших фактичних обставин і не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21, правовідносини стосуються страхових виплат між страховими компаніями.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 760/12733/21, провадження № 61-5873св22, позивачка звернулася до суду з підстав, що відповідач порушив її право власності на майно.

З огляду на викладене висновок суду апеляційної інстанції щодо мотивів відмови в позові у цій справі не суперечить узагальненим висновкам щодо застосування судами статті 1212 ЦК України, що викладені у зазначених постановах Верховного Суду.

Верховний Суд звертає увагу, що дослідження доказів та їх оцінка чи переоцінка відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 січня 2023 року № 548/741/21 та від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, згідно з якими застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до кондикційних зобов`язань є неможливим, то Верховний Суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59).

Практика Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України є сталою.

Верховний Суд оцінивши доводи позивача про відступ від висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України вважає, що немає підстав для такого відступу з урахуванням правовідносин між сторонами у цій справі та встановлених обставин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Малойваном Євгеном Ігоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року в незміненій частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк