Справа № 624/1066/23
№ провадження 2/624/37/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на індивідуально визначену річ телефон Аррle 14 Pro Space Black new, придбаного 08.11.2023 в ТЦ «Форум» в м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б та витребування цього телефону у ОСОБА_2 .

Позовна заява обгрунтована тим, що 08.11.2022 позивачем, для власного користування був придбаний мобільний телефон Аррle 14 Pro Space Black new за 59641 грн. Додатково були придбані повний пакет функціоналу телефону: гарантія 2 роки з розбиттям 12838 грн, адаптер 1299 грн, чохол 2799 грн, захисне скло 1799 грн. Загальна сума вартості телефону з додатковими опціями склала 78376 грн. Для покупки цього телефону позивачу не вистачало коштів, а тому кошти йому заздалегідь, 03.11.2022 позичив його друг ОСОБА_3 , перевівши на його банківську картку 40050 грн. 10.11.2022 позивач з відповідачем зареєстрували шлюб. Позивач перебуває на військовій службі в складі ЗСУ. Зважаючи на вартість телефону, специфіку служби позивача, відсутність умов для безпечного зберігання такої речі в розташуванні підрозділу, телефон зберігався в домоволодінні дружини позивача, відповідача ОСОБА_2 . Позивач при цьому дав дозвіл відповідачу користуватися ним виключно не в своїх особистих цілях, а користуватися з використання додаткових функцій телефону, пов`язаних з соціальними мережами та іншими програмами, які підтримувалися функціями телефону. Подружні відносини між сторонами продовжувались до серпня 2023 року, після чого значно погіршились. Сторони припинили спілкуватися, разом проживати. З вересня 2023 року позивач постійно просив у відповідача віддати йому телефон, проте відповідач телефон до цього часу не віддала.

Не погоджуючись із позовною заявою представником відповідача - адвокатом Головко В.В., подано відзив на позовну заяву в якому просила відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі з таких підстав. Зазначила, що дійсно у вересні 2022 року ОСОБА_2 познайомилась з позивачем, вони почали зустрічатися та вирішили в подальшому створити сім`ю. Сторони зареєстрували шлюб у м. Львів 10.11.2022, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №536. Зазначила, що позивач дійсно придбав собі мобільний телефон торгової марки Айфон, яким сам і користувався, на зберігання даний телефон нікому не залишав. Вказала, що з вересня 2023 року сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, позивач вивіз всі належні йому речі, в тому числі і коштовні. Де зараз знаходиться, куплений 08.11.2022 позивачем телефон відповідачу не відомо, бо з моменту придбання позивачем телефону сплинув певний час, за цей проміжок часу, останній міг даний телефон продати, або загубити. Відповідач не є володільцем майна, яке придбав 08.11.2023 позивач у м. Львові. Крім цього, зазначила, що позивач вводить суд в оману щодо вартості придбаного телефону, оскільки телефон був куплений за 59641 грн, а сума позову складає 78376 гривень. Також вказала, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідальної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи у неї відсутнє, не може бути задоволений. Зазначила, що позивач у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду докази, що відповідач володіє тим майном, на яке позивач просить визнати право власності за собою.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 15 листопада 2023 року у справі було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Головко В.В. про проведення судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року клопотання представника відповідача - адвоката Головко В.В. про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження залишено без розгляду.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Головко В.В. про виклик свідків.

05 лютого 2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів у справі.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2024 року в задоволені клопотання представника позивача - адвоката Доценка Ю.Г. про витребування доказів відмовлено.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивача Доценко Ю.Г. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на доводи та факти викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Додатково вказала, що позовні вимоги не доведені, оскільки телефон Айфон, який є предметом позову, відсутній у відповідачки, де він перебуває їй не відомо. Як їй відомо, позивач, після припинення відносин з відповідачем забрав всі свої речі, в тому числі і коштовні. Доказів звернення до поліції з приводу утримання чи втрати телефону позивачем не надані. Зазначила, що відповідачем не оспорюється факт придбання позивачем телефону марки Айфон, який ним і користувався. В зв`язку з чим просила відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що вона є подругою відповідачки. Зазначила, що ОСОБА_2 познайомилась з позивачем, з початку їх відносини були гарними, але після одруження, десь через 1-1,5 місяця після реєстрації шлюбу відносини між ними погіршились. Позивач дуже ревнував, погрожував, словесно ображав. Вона часто приходила в гості до подруги і все це бачила та чула зі слів своєї подруги. Зазначила про те, що у її подруги, відповідачки по справі, як до одруження з позивачем, так і на даний час є телефон марки Айфон-11, іншого телефону у неї немає. Зі слів своєї подруги ОСОБА_2 , їй відомо, що коли позивач виїжджав з будинку він забрав всі свої особисті речі, а також усі речі, які ним купувалися, а саме: праску, чайник, зарядки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що вона є давньою подругою ОСОБА_2 . Зазначила, що ОСОБА_2 ще задовго до знайомства з позивачем мала мобільний телефон марки Айфон -11, який в неї є і на теперішній час. Зазначила, що її подруга одружилася з позивачем, оскільки у них були гарні відносини, але вже після одруження стосунки між ними погіршились, так як ОСОБА_1 дуже ревнував свою дружину, почав погано до неї ставиться, принижував. Як їй відомо, після того, як ОСОБА_1 забрав всі свої речі, а також побутову техніку, яка ним була придбана та пішов з будинку, її подруга з ним не спілкується. Вона особисто не бачила, щоб ОСОБА_2 мала інший мобільний телефон.

Фактичні обставини, встановлені судом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 з 21.06.2022 і по теперішній час, що підтверджується довідкою № 1199/КП від 23.10.2023, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України та військовим квитком серії НОМЕР_2 від 20.06.2022.

03 листопада 2022 року ОСОБА_3 зробив переказ власних коштів у розмірі 40050 гривень на рахунок позивача ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією Р24А449478911D68987.

08 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 придбав мобільний телефон марки Аррle 14 Pro Space Black new в ТЦ «Форум» в м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б вартістю 59641 грн. Додатково були придбані повний пакет функціоналу телефона: гарантія 2 роки з розбиттям 12838 грн, адаптер 1299 грн, чохол 2799 грн, захисне скло 1799 грн. Загальна сума вартості телефона з додатковими опціями склала 78376 грн, що підтверджується чеком № 2513 від 08.11.2022, випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_3 за період 08.11.2022-08.11.2022, видаю АТ КБ «Приватбанк» від 23.10.2023 та квитанцією RRN: 0 від 08.11.2022.

10 листопада 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 536, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбі серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 10.11.2022.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить суд, та їх нормативно-правове обґрунтування.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу наведеної норми матеріального права надходить, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів.

Відповідно до чеку № 2513 від 08.11.2022, виданого ТЦ «Форум», розташованого в м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б, 08.11.2022 у наведеному магазині було придбано мобільний телефон Аррle 14 Pro Space Black new за ціною 59641 грн., строком гарантії 2 роки. Перерахування коштів за придбання телефону, підтверджується випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_3 за період 08.11.2022-08.11.2022, видаю АТ КБ «Приватбанк» від 23.10.2023 та квитанцією RRN: 0 від 08.11.2022. З огляду на дані факти, суд робить висновок, що дійсно позивачем було придбано мобільний телефон марки Аррle 14 Pro Space Black new.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Факт придбання мобільного телефону марки Аррle 14 Pro Space Black new відповідачем не оспорюється, а тому не підлягає доказуванню.

Відповідно до ч. 11 ст.1 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» визначено поняття «міжнародний ідентифікатор кінцевого обладнання» - це унікальна кодова послідовність (комбінація) цифр або цифр та літер, яка присвоюється виробником обладнання кожній одиниці кінцевого обладнання, що використовується в телекомунікаційній мережі.

Згідно із п. 3 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 за №295, електронний код (ідентифікатор) кінцевого обладнання - код, який присвоюється виробником технічних засобів телекомунікацій для унікальної ідентифікації кінцевого обладнання (міжнародні серійні коди IMEI, ESN, MEID тощо).

Тобто, всі мобільні телефони та інші технічні засоби безпровідного доступу до телекомунікаційної мережі мають відповідні електронні коди, що присвоюються виробником технічних засобів, і відповідно, ідентифікація кожного такого засобу має проводитися по такому ідентифікатору.

Так, позивачем до суду не надані докази ідентифікації вищезазначеного мобільного телефону, а саме: гарантійний талон, ІМЕІ спірного телефону, копію коробки з мобільного телефону. Крім цього, суд зазначає, що право власності позивача на мобільний телефон Аррle 14 Pro Space Black new ніким не оспорюється, про що було зазначено представником відповідача в судовому засіданні, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності на індивідуально визначену річ.

Щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15- ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Тобто майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування, якщо позивач надасть докази, а саме підтвердження право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив витребувати із чужого володіння ОСОБА_2 мобільний телефон марки Аррle 14 Pro Space Black new.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю. Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateosv. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbataniv. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. theUnitedKingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (OlujicvCroatia), №22330/05, п. 77).

Як встановлено, сторона позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідачем утримується належне йому на праві власності майно, вона використовує його на власний розсуд та незаконно утримує у себе, проте дана обставина не визнається іншою стороною, а позивачем та його представником на підтвердження вказаних обставин не надано жодного доказу, якими могли би бути відповідні акти, покази свідків тощо.

Крім цього слід зазначити, що покази допитаних під час розгляду справи свідків, на думку суду не є доказом вибуття майна з володіння позивача поза його волею, а також факт наявності спірного об`єкту у незаконному володінні відповідача, так як на теперішній час ніхто зі свідків не знає про існування телефону та де він знаходиться.

В даній справі відсутні індивідуальні ознаки майна, яке перебуває у відповідача та яке позивач просить витребувати, а також докази, що таке майно, перебуває у відповідача.

Тобто, позивачем не наданий жодний доказ, який би підтверджував наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги щодо підтвердження наявності належного йому майна у незаконному володінні відповідача.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів індивідуалізації майна, перебування цього майна у відповідача, можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано доказів підтвердження факту вибуття майна з його володіння поза його волею, перебування майна у незаконному володінні відповідача та відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном (постанова ВП ВС від 18.12.2019 № 522/1029/18). За вказаних, встановлених обставин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено порушення його прав відповідачем, а тому права позивача не порушені та судовому захисту не підлягають, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 95, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 лютого 2024 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Козача Лопань, Дергачівського району, Харківської області, громадянин України, паспорт № НОМЕР_5 виданий 07.11.2019, орган, що видав 6336, ІПН НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_7 , ордер серії АХ №1158059, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №000336 від 23.11.2016, місце знаходження за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка смт. Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача: Головко Вікторія В`ячеславівна, ордер серії АХ №1154227, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №1582 від 04.01.2017, місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя Т.В. Богачова