Ухвала

16 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 757/5305/13

провадження № 61-17912ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Груша Олена Вячеславівна, про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 році ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О. В., про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 та його дружині - ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. У віці 97 років позивач залишився одиноким, близьких та рідних людей, на підтримку і допомогу яких міг би розраховувати, не має. Після смерті дружини позивач пережив важку психологічну травму, стан здоров`я погіршився, без сторонньої допомоги не має фізичної можливості навіть вийти із квартири. Єдиним засобом для існування була невелика пенсія, розмір якої унеможливлював забезпечити хоча б задовільний рівень проживання. Через два з половиною місяці після смерті дружини, ОСОБА_3 , яка тривалий час була сусідкою позивача та після смерті ОСОБА_5 піклувалась про нього, запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання. Запевняла, що після укладення такого договору вона кожний день буде приїжджати до нього, піклуватися та матеріально забезпечувати.

03 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання, однак одразу ж після укладення такого правочину ОСОБА_3 не виконувала належним чином покладених на неї зобов`язань. Зокрема, всупереч вимог пункту 2.1 договору не надавала щомісячне грошове забезпечення, розмір якого становить 1 000 грн, а навпаки повідомила позивача про необхідність давати ОСОБА_3 по 100 грн, у подальшому - по 200 грн, для придбання продуктів харчування. У період з 03 грудня 2010 року по лютий 2013 року позивач надав відповідачу близько 14 000,00 грн. Крім того, ОСОБА_3 запропонувала покласти належні йому заощадження у розмірі 3 000 доларів США на депозитний рахунок банку для отримання відсотків. Проте лише декілька місяців вона віддавала йому відсотки за депозитом у розмірі 80 грн, а на прохання повернути належні йому грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США не відреагувала. Житлово-комунальні послуги він теж був вимушений сплачувати самостійно, що також суперечить умовам договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року. ОСОБА_2 змушений був самостійно прати, мити посуд, прибирати в квартирі, незважаючи на те, що стан здоров`я та вади зору не дозволяли йому вирішувати усі побутові проблеми якісно та належним чином. Позивач декілька разів повідомляв відповідача, що його не влаштовує таке ставлення. Однак, його спроби не призвели до позитивних результатів. Тому відповідач скориставшись його безпорадним психологічним та фізичним станом, а також його довірою, уклавши в 2010 році договір довічного утримання, наприкінці лютого 2013 року фактично перестала виконувати свої обов`язки визначені умовами договору.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд розірвати договір довічного утримання від 03 грудня 2010 року, укладений між ним та відповідачем, припинити право власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 , відновити його право власності на частину вказаної квартири та зобов`язати Шосту київську державну нотаріальну контору зняти заборону щодо відчуження спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

У 2018 році ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 , звернулася до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовної заяви, в якій просила:

розірвати договір довічного утримання (догляду) від 03 грудня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 11-12338 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Грушею О. В.;

визнати за ОСОБА_1 , як процесуальним правонаступником та спадкоємцем ОСОБА_2 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що:

проаналізувавши умови пункту 2 договору довічного утримання, де сторони чітко погодили спосіб грошового утримання ОСОБА_2 , дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив, що відсутні підстави стверджувати про невиконання умов договору, що підтверджується квитанціями про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки наданими відповідачем, довідкою щодо відсутності заборгованості по квартплаті та комунальним послугам, особистими розписками ОСОБА_2 , який підтвердив виконання умов договору в частині грошового утримання. На підставі показань свідків під час розгляду справи судом не встановлено, що мало місце не виконання відповідачем умов договору в частині догляду за відповідачем, а тому відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання обов`язків, визначених договором;

зважаючи на те, що суду було надано достатні докази на підтвердження перерахування ОСОБА_3 коштів у порядку, визначеному договором довічного утримання, а також щодо здійснення нею належного догляду за позивачем, відсутні підстави вважати доведеним факт невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, що є підставою для розірвання договору довічного утримання як то передбачено статтею 755 ЦК України. Пояснення свідків в частині, яка не стосується предмету спору, судом не приймаються та суд приходить до переконання, що вимоги позову задоволенню не підлягають з огляду на те, що відсутні будь-які докази того, що відповідач не виконувала взяті на себе обов`язки, які передбачені договором довічного утримання, укладеним з позивачем за його життя.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Грушею О. В. та зареєстрований в реєстрі за №11-12338. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

договір довічного утримання передбачає не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує. Окремими п. 2.1 та п. 2.2 договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складала суму розміром у 2 000 грн. З урахуванням доказів наданих сторонами, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не довела належне надання нею матеріальної допомоги в рахунок виконання умов договору, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи, беручи до уваги розписки ОСОБА_2 . Остання за календарним часом розписка за підписом ОСОБА_2 про виконання умов договору датована 23 липня 2012 року, тоді як з позовом він звернувся у березні 2013 року. Докази надані на підтвердження здійснення відповідачем грошового переказу на суму 1 000 грн теж не свідчать про належне виконання умов договору, оскільки перерахування коштів здійснено після звернення до суду з цим позовом. Тому суд першої інстанції поклав в обґрунтування рішення докази поза межами періоду часу, який відноситься до предмету доказування, тоді як належні та допустимі докази виконання договору протягом восьми місяців, що передували зверненню з позовом ОСОБА_2 , у матеріалах справи відсутні;

апеляційний суд зазначив про помилковість прийняття судом першої інстанції як доказу на підтвердження відсутності заборгованості по комунальним платежам довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва Липкижитлосервіс від 28 травня 2013 року № 320, оскільки така довідка видана після звернення ОСОБА_2 з позовом та не підтверджує своєчасність внесення коштів ОСОБА_3 за надані послуги, відсутність заборгованості з моменту укладення договору довічного утримання, а лише констатує факт відсутності боргу після звернення з позовом. Суд першої інстанції не проаналізував вказану довідку в сукупності з іншими матеріалами справи, зокрема, рахунком за електроенергію від 20 травня 2013 року № 1719225 та загальною карткою із випискою з особового рахунку щодо використання ОСОБА_2 електроенергії від ПАТ «Київенерго», з яких вбачається, що у період з січня 2010 року по травень 2013 року кошти за електроенергію не сплачувались. Тому слід дійти висновків щодо порушення умов договору довічного утримання допущених відповідачем і в частині оплати комунальних платежів, про що також зазначалось в позові ОСОБА_2 ;

досліджуючи докази щодо придбання відповідачем продуктів харчування, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту квитанцій (чеків) про купівлю продуктів, які надала відповідач на підтвердження виконання умов за договором довічного утримання. Так серед наданих чеків частина з них датою, що передувала укладенню оспорюваного договору, в окремих чеках відрізано дату придбання або ж перелік придбаного товару. При цьому зміст та перелік частини придбаних товарів є суперечливим та не свідчить про здійснення утримання та придбання продуктів харчування для ОСОБА_2 . Оскільки вказані докази є спірними, апеляційний суд у зв`язку зі смертю позивача вказував на неможливість пересвідчитись у їх достовірності. Щодо придбання будівельних матеріалів, сторонами визнано і є беззаперечним фактом те, що ремонт у квартирі ОСОБА_2 за його життя до моменту звернення з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) до суду відповідачем зроблено не було;

апеляційний суд зробив висновок про те, що з урахуванням підстав позову, знайшли своє підтвердження обставини, вказані ОСОБА_2 про невиконання набувачем зобов`язань за умовами договору довічного утримання протягом 8-ми місяців до пред`явлення позову до суду, а саме у період з вересня 2012 року по березень 2013 року;

оскільки позов про розірвання договору довічного утримання пред`явлено за життя відчужувача, факт його смерті до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано, зважаючи на доведеність обставин неналежного виконання набувачем умов п.п. 2.1 та 2.2 договору;

також апеляційний суд зробив висновок про те, що разом з тим підстав для застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, передбачених частиною першою статті 756 ЦК України, щодо правонаступника ОСОБА_1 немає, як і підстав повернення права власності на частину квартири за ОСОБА_2 внаслідок його смерті. При цьому правонаступник відчужувача не позбавлений права набути вказане нерухоме майно у власність у порядку спадкування в позасудовому порядку або у судовому порядку, якщо судом буде встановлено у нього таке право. Припинення права власності ОСОБА_3 як набувача за договором довічного утримання внаслідок прийняття судом рішення про розірвання цього договору, не потребує окремого рішення суду. Вимога щодо зобов`язання нотаріальної контори зняти заборону на відчуження квартири підлягає розгляду в порядку скасування забезпечення позову, а тому задоволенню як позовна вимога також не підлягає.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду) скасовано та передано справу № 757/5305/13-ц в зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції, який також заслуховував і врахував пояснення свідків, про відсутність достатніх підстав вважати доведеним невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є підставою для його розірвання, тому зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в оскарженій частині;

з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17; від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19; від 09 березня 2021 року у справі № 206/3112/18; від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц; від 28 жовтня 2019 року у справі №536/2258/17, суд касаційної інстанції зробив висновки про те, що:

суди послались на особисті розписки ОСОБА_2 , який підтверджував повне виконання умов договору за певний період часу, доказове значення яких суди під сумнів не поставили. Тому апеляційний суд не врахував, що такі розписки свідчать про ведення сторонами відповідного обліку при виконанні договору, у зв`язку з чим вони є достатнім та належним підтвердженням такого виконання у відповідні періоди і згідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України не зумовлюють обов`язок набувача надавати додаткові докази на підтвердження тих самих обставин;

апеляційний суд не звернув уваги на доводи відповідача, що зазначені розписки ОСОБА_2 , і зокрема, розписка без дати, підтверджують, що умови договору довічного утримання виконано набувачем у повному обсязі по листопад 2012 року. Тому висновок апеляційного суду про відсутність доказів виконання набувачем умов договору довічного утримання протягом восьми місяців, що передували зверненню до суду - з вересня 2012 року по березень 2013 року, є помилковим;

апеляційний суд не врахував, що період, за який відсутні складені ОСОБА_2 розписки про належне виконання відповідачем умов договору до звернення до суду з позовом, становить менш ніж чотири місяці, тому саме невиконання договору в цей період мав проаналізувати апеляційний суд та, з урахуванням його належного виконання у попередні періоди, зробити висновок про наявність чи відсутність достатніх підстав для розірвання договору довічного утримання;

апеляційний суд не перевірив доводи відповідача, що у період перед зверненням до суду їй стали чинити перешкоди у виконанні умов договору шляхом недопуску до місця проживання ОСОБА_2 та вчинення нею в цей період дій, направлений на продовження виконання договору, зокрема у формі здійснення грошових переказів;

обґрунтовуючи позовні вимоги за життя ОСОБА_2 зазначав, що вимушений самостійно сплачувати житлово-комунальні послуги, разом з тим не зазначав, що відповідач не сплачує за електропостачання і це має несприятливі наслідки для позивача, пов`язані з виконанням ОСОБА_3 договору довічного утримання. Таких обставин у справі не встановлено, а тому висновок апеляційного суду в частині врахування виключно наявності поточної заборгованості за електропостачання як підстави для розірвання договору довічного утримання не можливо визнати обґрунтованим;

тлумачення договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року шляхом порівняння його підпунктів 2.1. та 2.2. пункту 2 «Утримання (догляд)» як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, дозволяє стверджувати, що саме в розмірі 1 000 грн в місяць сторони оцінили загальний обсяг матеріального забезпечення, як з утримання, який включає повне утримання ОСОБА_2 , так і догляду (на момент укладення договору). Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок, що окремими підпунктами 2.1 та 2.2 договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складала 2 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03грудня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави стверджувати про невиконання умов договору, що підтверджується квитанціями про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки наданими відповідачем (том І а. с. 87-141), довідкою щодо відсутності заборгованості по квартплаті та комунальним послугам (том І а. с. 142), особистими розписками ОСОБА_2 , який підтвердив виконання умов договору в частині грошового утримання (том І а. с. 143-144). На підставі показань свідків під час розгляду справи судом не встановлено, що мало місце невиконання відповідачем умов договору в частині догляду за відповідачем, а тому відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання обов`язків, визначених договором. Зважаючи на те, що суду було надано достатні докази на підтвердження перерахування ОСОБА_3 коштів у порядку, визначеному договором довічного утримання, а також щодо здійснення нею належного догляду за позивачем, відсутні підстави вважати доведеним факт невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, що є підставою для розірвання договору довічного утримання як то передбачено статтею 755 ЦК України. Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

суть позиції позивача стосовно наявності підстав для розірвання договору довічного утримання полягає в твердженні про невиконання відповідачем умов договору довічного утримання в частині надання передбаченого таким договором утримання, а також оплати комунальних послуг. Касаційний суд повернув дану справу на новий апеляційний розгляд в частині вирішення вимог про розірвання договору довічного утримання. При цьому касаційний суд зробив висновок про неналежне трактування позивачем умов оскаржуваного договору, а саме пункту 2.1.2.2, щодо загальної вартості місячного матеріального забезпечення ОСОБА_2 за вказаним договором. Розмір такого забезпечення складає 1000 грн. на місяць, а не 2000, як те вважав позивач;

апеляційний суд зазначив, що статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим;

при оцінці доказів апеляційний суд зазначив, що на підтвердження надання утримання за договором довічного утримання відповідачем було представлено до суду ряд доказів, зокрема чеки про купівлю товарів, продуктів харчування та ліків. В ході розгляду справи стороною позивача було здійснено аналіз вказаних чеків і належним чином було доведено, що принаймні їх частина не може бути беззаперечно прийнята в якості доказів по даній справі, оскільки посвідчує факт придбання товарів, призначення яких для ОСОБА_2 1913 року народження є сумнівним (алкогольні напої, велика кількість цукерок, іграшки, цигарки, плойка для волосся тощо). З іншої сторони докази мають оцінюватися судом в їх сукупності. Як зазначала відповідач, вона дійсно не може гарантувати, що всі без виключення зазначені в чеках товари придбавала саме для ОСОБА_2 . В той же час переважна їх більшість була придбана саме для нього. На запитання суду, щодо сумнівних товарів, які були зазначені вище, відповідач вказувала на те, що ОСОБА_2 неодноразово просив її придбати як алкогольні напої, так і інші товари, в тому числі і дитячі іграшки для дарування іншим особам на відповідні свята. Дана позиція відповідача кореспондується також з поясненнями допитаних в ході розгляду справи свідків, які підтвердили, що ОСОБА_2 дійсно полюбляв дарувати подарунки сусідам, знайомим та родичам;

також апеляційний суд зазначив, що окрім вказаних чеків, на підтвердження факту здійснення належного утримання ОСОБА_2 за спірним договором відповідач надала до суду ряд розписок від імені ОСОБА_2 про те, що він отримав утримання за договором довічного утримання за певні періоди в повному обсязі та належним чином. Вказані розписки, що підписані ОСОБА_2 , не було оспорені жодною стороною, вони охоплюють період з часу укладення оскаржуваного договору до листопада 2012 року, на що обґрунтовано звернув увагу і касаційний суд у рамках вирішення даної справи;

з точки зору колегії суддів апеляційного суду факт відсутності таких розписок з грудня 2012 року по лютий 2013 року (в березні 2013 року вже було подано цей позов) не може сам по собі свідчити про ненадання передбаченого договором довічного утримання за вказаний період, оскільки, як вбачається із вищевказаних розписок, вони видавалися ОСОБА_2 не кожного місяця, а містили констатацію належного виконання умов договору за декілька місяців, що передували даті розписки, тобто видавалися постфактум за декілька місяців. При цьому за вказаний період (з грудня 2012 року по лютий 2013 року) матеріали справи містять чеки про придбання товарів, продуктів харчування і ліків, про неможливість безпідставного відхилення яких суд зазначав вище;

зважаючи на наведене, враховуючи наявні у матеріалах справи докази: пояснення свідків, касові чеки, згадані розписки, колегія суддів апеляційного суду вказала, що твердження позивача про нездійснення відповідачем утримання ОСОБА_2 відповідно до спірного договору не знайшли підтвердження в ході розгляду справи;

в ході розгляду справи позивач, заперечуючи проти вказаних розписок, посилався на те, що у ОСОБА_2 були значні вади зору, у зв`язку з чим він не міг прочитати текст розписок і помилявся щодо їх змісту. Не зважаючи на наявний у матеріалах справи медичний висновок щодо вад зору ОСОБА_2 , тим не менш такі докази не містять зазначення ступеню ураження його зору з огляду на питання про можливість чи неможливість ОСОБА_2 прочитати текст вказаних розписок. Жодних інших доказів з цього приводу до суду надано не було. За таких умов посилання на те, що ОСОБА_2 підписував розписки без розуміння їх змісту, залишилися недоведеними і не можуть бути прийняті апеляційним судом;

апеляційний суд зазначив, що не можуть свідчити про неналежне виконання умов договору довічного утримання і посилання позивача на наявність заборгованості за електропостачання спірної квартири. Як зазначав відповідач та третя особа, враховуючи статус ОСОБА_2 та отримання ним пільгового забезпечення комунальних послуг, факт нездійснення оплати за електропостачання обумовлювався відсутністю інформації про наявність перевитрат забезпеченого державного обсягу електропостачання як інваліда ВВВ ІІ групи. Про обґрунтованість такої позиції може свідчити також факт відсутності заборгованості за іншими видами житлово-комунальних послуг, такими як постачання води, телекомунікаційній послуги тощо, оскільки з рахунків по цим видам платежів не вбачається наявності заборгованості. Також суд бере до уваги й те, що одразу після повідомлення в травні 2013 року позивачем про наявність заборгованості за електроенергію, її погашення було здійснено ОСОБА_3 , натомість до суду не надано жодного доказу на здійснення таких оплат самим ОСОБА_2 ;

апеляційний суд окремо звернув увагу і на інші представлені відповідачем докази, а саме відеозапис святкування 100-літнього ювілею ОСОБА_2 , з якого вбачалось, що ОСОБА_2 на зазначеному святкуванні особисто підтверджував своє задоволення відносинами з відповідачем та жодним чином не стверджував про неналежність виконання останньою умов договору довічного утримання;

апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги по своїй суті повторюють позицію позовної заяви, однак в більшості випадків є припущеннями, недоведеними належними та допустимими доказами, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 18 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи. Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги.

У січні 2024 року на виконання ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В уточненій касаційній скарзі щодо підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає, зокрема, що виконання умов договору довічного утримання має підтверджуватися певними засобами доказування про здійснення відповідачкою щомісячних грошових платежів на повне матеріальне забезпечення ОСОБА_2 , а показання свідків зі сторони відповідачки є показаннями про виконання грошових зобов`язань, а тому є недопустимими в розумінні вимог статті 78 ЦПК України та пункту 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 червня 2009 року та не можуть бути доказом у справі. Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає у касаційній скарзі, що надані відповідачкою розписки не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки з них не вбачається кому вони були надані, у трьох розписках не вбачається який період часу ними охоплено, у двох розписках не зазначено дату їх складення, остання розписка без дати охоплює період часу з липня 2011 року по листопад 2012 року.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина третя статті 411 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення і у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Посилання в уточненій касаційній скарзі на недопустимість доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України) без обґрунтування порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат