Провадження № 2/344/3615/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання Литвин Х.В.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

04.10.2023 згідно вхідної реєстрації кореспонденції звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області 05.10.2013, про що складено відповідний актовий запис №42, та малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з батьком ОСОБА_1 .

Позов мотивує тим, що між сторонами 05.10.2013 зареєстровано шлюб. У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина на даний час фактично є зареєстрованою та проживає у АДРЕСА_1 . Квартира є власністю відповідача, однак є спільним майном подружжя, оскільки була набута подружжям за час шлюбу.

Позивач зазначає, що останніми роками, після народження сина, стосунки з дружиною розладились. Спочатку зникло взаєморозуміння та взаємоповага, а близько двох років тому почались між ними часті сварки, результатом яких відповідач виїхала без попередження з квартири, залишивши йому сина. Фактичне місце проживання відповідача на даний час йому не відоме, як і спосіб її життя. За таких обставин син на даний час повністю на утриманні та вихованні позивача. Кожен із сторін живе своїм життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування, а отже збереження шлюбу є неможливе. Перебування у шлюбі суперечити його інтересам, примирення та збереження шлюбу між ними неможливе, тому вважає за необхідне розірвати шлюб між ним та відповідачем.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ, 04.10.2023 таку передано головуючій Кіндратишин Л.Р.

09.10.2023 провадження у справі відкрито.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив задоволити. Вказав, що на даний час переважно проживає разом з сином у селі Нові Кривотули в батьків. Раніше разом з сім`єю проживали у АДРЕСА_2 . Після попереднього судового засідання спілкувався з відповідачкою, яка повідомила, що не хоче проживати разом з ним і має намір виїжджати за кордон. Йому не відомо, чи є на даний час відповідачка в Україні. Просить розірвати шлюб, оскільки з липня 2023 року не проживає з відповідачкою, шлюбні стосунки з нею не підтримує.

Відповідач у судове засідання не з`явилася. 31.10.2023 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання зазначила, що сімейне життя з позивачем не склалося з самого початку. Одруження з позивачем та народження йому сина ОСОБА_4 було помилкою у її житті. Спільного майбутнього з позивачем не бачить. Тимчасово, в зв`язку з роботою та влаштуванням власного життя не може приділити уваги вихованню сина, про що шкодує. Цим відзивом повідомляє суд, що проти позову не заперечує. Справу просила слухати без її участі, оскільки не має жодного бажання бачитись з позивачем.

Заслухавши вступне слово позивача, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області 05.10.2013 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 05.10.2013, про що складено відповідний актовий запис за № 42. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого повторно Тисменицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 20.05.2021 серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №23. Батьки: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с.9).

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Спільні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються СК України.

Суд встановив, що сім`я між сторонами розпалася, перебування сторін у шлюбі є формальним, примирення не можливе. Зокрема, тривалий час сторони не проживають однією сім`єю, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Причиною розпаду сім`ї стало те, що між ними склалися відносини, які перешкоджають утриманню сім`ї та неможливістю подальшого спільного проживання та збереження сім`ї, що призвело до припинення шлюбних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В оцінці доводів сторін суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 347/1988/17, провадження № 61-48116 св 18 (ЄДРСРУ № 81908511), в якому зазначено таке.

Статтею 1 СК України, передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки. Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. Ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому колишнє подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За частиною 2 статті 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя .

Згідно з ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи.

З правового аналізу норм ст. 111 СК України та ч.7 ст.240 ЦПК України випливає, що надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. До того ж, здійснення процедури примирення є можливим за наявності бажання до цього обох сторін, які прикладають зусилля до збереження шлюбу.

Проте, як зазначено позивачем, він не згідний на подальше збереження шлюбу, вказує, що шлюбні стосунки з відповідачкою не підтримує, з липня 2023 року вони спільно не проживають, шлюб існує формально і суперечить його інтересам.

Також, як зазначено відповідачкою ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, остання спільного майбутнього з позивачем не бачить.

З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач категорично відмовляється перебувати в шлюбі з відповідачем, отже, подальше збереження шлюбу суперечило б його інтересам та їхньої дитини, сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб необхідно розірвати.

Щодо вимоги про залишення дитини проживати разом з батьком.

Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/2561/16, провадження № 61-12422св18, викладено правовий висновок, що рішення про розірвання шлюбу, яким визначено місце проживання дитини, за своєю правовою природою не є судовим рішенням про визначення місця проживання дитини відповідно до статті 19 СК України. Вказане також закріплено у постанові від 19.06.2023 у справі №568/854/22.

При цьому, сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді.

Достатніх, належних доказів щодо проживання малолітньої дитини будь з ким з батьків суду не надано. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_2 у відзиві зазначено, що така проти позову не заперечує.

Відтак, за наведених обставин прохання про залишення дитини після розірвання шлюбу проживати з батьком не підлягає до задоволення.

При цьому, сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дитини у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України.

У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи заяву про визнання позову подану до початку розгляду справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 05.10.2013 у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис № 42, - розірвати.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. судового збору.

Повернути на користь ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки АТ « КБ « Приватбанк» за № 0.0..1 від 03.10.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 ;

Повне рішення складено 14 листопада 2023 року.

Суддя Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.