Номер провадження: 22-ц/813/2945/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року в цивільній справі за позовом Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради про визнання незаконними рішення, недійсним свідоцтво про право власності,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, правонаступником якого є Білгород-Дністровська окружна прокуратура Одеської області 29.12.2017 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішення, недійсним свідоцтва про право власності, в якому просив суд: визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29.12.2014 року № 2689 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 33272098, щодо земельної ділянки, площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:012:0171); у разі задоволення позову стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.

16 лютого 2022 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради про визнання незаконними рішення, недійсним свідоцтво про право власності вирішено відмовити (т. 3, а.с. 48-62).

15 квітня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що предметом позову є незаконна передача рішенням Затоківської селищної ради від 29.12.2014 №2689 у власність відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171) для індивідуального дачного будівництва, сформованої в результаті поділу земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, наданої раніше в оренду Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України для розміщення готельного комплексу «Стрела» строком на 25 років, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Апелянт повідомляє, що рішення Затоківської селищної ради від 29.12.2014 №2689 у подальшому стало підставою для отримання відповідачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого 06.02.2015. Апелянт вказує, що підставою зазначеного позову є те, що вид використання спірної земельної ділянки визначено для будівництва та експлуатації закладу відпочинку готельного комплексу, а отже, як вважає апелянт, після її поділу Затоківська селищна рада мала розпорядитися нею відповідно до цього ж виду використання, а не передавати спірну земельну ділянку у власність відповідачу для індивідуального дачного будівництва. Апелянт наголошує, що недотримання встановленого порядку набуття права власності на землю хоча б однією зі сторін є порушенням чинного земельного законодавства. Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував те, що рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймалося. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що Затоківською селищною радою правомірно передано ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва, тобто за іншим видом цільового використання, ніж у попереднього користувача, якому надавалась земля на умовах оренди для розміщення закладу відпочинку, без виготовлення проекту про зміну її цільового призначення. Серед іншого, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора щодо порушень Генерального плану смт Затока при формуванні спірної земельної ділянки та наданні її у власність для індивідуального дачного будівництва. Також апелянт повідомив, що строк на апеляційне оскарження було пропущено з незалежних від прокуратури причин. З огляду на викладене, апелянт просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а також вирішити питання розподілу судових витрат (т. 3, а.с. 64-75).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 02.11.2023 представник апелянта ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники провадження в судовезасідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що

- земельним законодавством чітко встановлено, що за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії чинним законодавством не передбачено. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо);

- формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Крім того, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок;

- з огляду на те, що за договором оренди від 12.10.2004 року спірна земельна ділянка попередньо передавалась в оренду для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що вказує лише на доказовість цільового використання землі, натомість з огляду на те, що фактичні матеріали справи не містять належних доказів категорії земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , що вже була сформованою під час її передачі в оренду, суд не вбачає обставин зміни її цільового призначення;

- оскільки ОСОБА_1 за рішенням Затоківської селищної ради від 29.12.2017 № 2689 передано у власність земельну ділянку, площею 0,0919 га, кадастровий номер :02:012:0171, для індивідуального дачного будівництва, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, відсутні підстави вважати наявність порушень земельного законодавства;

- стосовно доводів прокурора про відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва в порушення Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, суд вказав, що позивачем жодним чином не доведено вказаних обставин, не приєднано викопіювання з генерального плану смт. Затока, не доведено відсутності детального плану або плану зонування, не заявлено клопотання про витребування відповідної інформації щодо наявності містобудівної документації, тощо.

Також, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази наявності в діях органу місцевого самоврядування порушень вимог земельного законодавства щодо передачі у власність земельної ділянки у порядку безоплатної приватизації, при цьому, за відсутності факту зміни цільового призначення земельної ділянки, переданої відповідачу, вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

12.10.2004 між Затоківською селищною радою та Департаментом автомобільної інспекції укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га терміном на 25 років для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.16-18).

Департамент державної автомобільної інспекції листом № 4/9-1947 від 23.06.2015 повідомили, що відповідно до акту приймання-передачі об`єкта оренди від 20.11.2014 земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 була передана власнику земельної ділянки Затоківській селищній раді (т.1, а.с.15).

29.12.2014 рішенням Затоківської селищної ради № 2689 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_2 , виданого 06.02.2015, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 107079183 (т.1, а.с.20-24).

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказана вище земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_2 .

На підставі укладеного договору купівлі-продажу серії та номер 2091, посвідченого 30.11.2015 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. вказану вище земельну ділянку було відчужено на користь ОСОБА_3 (т.1, а.с.20-24).

Тобто, власником спірної земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

За обставинами даної справи позивач вважає, що вид використання спірної земельної ділянки визначено для будівництва та експлуатації закладу відпочинку готельного комплексу, а отже після її поділу Затоківська селищна рада мала розпорядитися нею відповідно до цього ж виду використання, а не передавати спірну земельну ділянку у власність відповідачу для індивідуального дачного будівництва.

Нормативно-правове регулювання

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

За ч. 3 цієї статті земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

За ч. 3 цієї статті категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

А за ч. 5 цієї статті класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру.

Відповідно до ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

За ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Як правильно зауважив суд першої інстанції відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Відповідно до чинної на момент виникнення спірних правовідносин Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, землі рекреаційного призначення віднесено до категорії «Е07» (земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації): 07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення 07.02 Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту 07.03 Для індивідуального дачного будівництва 07.04 Для колективного дачного будівництва 07.05 Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Цільове призначення сформованих земельних ділянок (кадастрові номери: :02:012:0017, :02:012:0016, :02:012:0015), що були об`єктом об`єднання та поділу на підставі технічної документації із землеустрою до 23.12.2014 та передавались Департаменту ДАІ МВС України - Е07 - «Землі рекреаційного призначення» (вид використання - розміщення готелю «Стрела»).

Цільове призначення спірної земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер :02:012:0171), яка передана ОСОБА_1 і зареєстрована за нею на праві власності - Е07 - «Землі рекреаційного призначення» (вид використання - Е07-03 для індивідуального дачного будівництва). Вказані обставини не оспорювались в процесі розгляду справи та підтверджуються відомостями з Державного земельного кадастру (результат пошуку в кадастровій карті за кадастровим номером).

За обставинами даної справи, формування земельної ділянки (кадастровий номер :02:012:0171) та передача її для індивідуального дачного будівництва, відбулися без зміни цільового призначення, а саме категорії Е07 «Землі рекреаційного призначення», а лише зі зміною виду її використання в межах цієї категорії та в порядку, визначеному чинним законодавством щодо її формування, що відповідно не потребувало проходження додаткових процедур, які застосовуються при зміні цільового призначення земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 червня 2021 року в справі № 925/929/19 висловилась, що зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Враховуючи вище наведене, оскільки зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо), доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків в цій частині, а тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що при вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23.11.2021 вказувала, що в тому разі, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку (яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у власність земельної ділянки) також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

В контексті вище наведеного вимоги про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту. Позовних вимог про повернення, витребування земельної ділянки позивач не заявляв. Крім того, як вбачається з матеріалів справи на теперішній час спірна земельна ділянка вибула з права власності ОСОБА_1 . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 11.12.2017 земельна ділянка належить ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 20-21). Разом з тим, останній власник не був залучений до участі в справі як відповідач та позовні вимоги до нього не заявлялись. Вказані обставини є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. З врахуванням наведеного апеляційний суд вважає необхідним змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

В контексті інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється за принципом змагальності сторін.

За змістом ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак, в тому разі, якщо сторона посилається на існування відповідних обставин, вона має надати відповідні докази на їх підтвердження, а не обмежуватися лише посиланням на існування таких обставини. В тому разі, якщо особа не надає відповідних доказів на підтвердження своїх доводів, її обґрунтування не потребують спростування іншою стороною та не враховуються при вирішенні справи по суті. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта, в тому числі щодо надання Генерального плану. При цьому апеляційний суд підтримує висновок суду першої інстанції, що позивачем жодним чином не доведено відповідних обставин, не приєднано викопіювання з генерального плану смт. Затока, не доведено відсутності детального плану або плану зонування, не заявлено клопотання про витребування відповідної інформації щодо наявності містобудівної документації, тощо.

При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, з врахуванням вище наведених обставин справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивування та в іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 лютого 2022 року змінити в частині мотивування.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 13 листопада 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк