КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 355/322/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8276/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гриньковського Сергія Петровича на рішення Баришівського районного суду Київської області від 1 березня 2023 року (суддя Червонописький В.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс», Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

у березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» страхове відшкодування в розмірі 15 000грн та моральну шкоду в розмірі 100 000грн, з ТОВ ««Логістик Профсервіс» матеріальну шкоду у розмірі 15 000грн та моральну шкоду у сумі 100 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 22 грудня 2017 року о 21:00 год. на 59 км + 650 м автодороги «Київ - Харків» сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів: «Scania R420», д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Schmitz», д.н.з. НОМЕР_2 , належного ТОВ «Логістик Профсервіс», під керуванням ОСОБА_2 та «Mercedes - Benz Sprinter», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 , під його керуванням, у результаті чого йому завдано тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забійна рана тім`яної ділянки голови зліва, забій лівого плечового суглобу, струс головного мозку, вивих андоміального з`єднання лівої ключиці, у зв`язку із чим він проходив стаціонарне лікування та обстеження з 22 грудня 2017 року по 11 січня 2018 року, на що ним було витрачено 3 727,97грн.

Позивач зазначав, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «Логістик Профсервіс» станом на 22 грудня 2017 року була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що відчував моральні та фізичні страждання внаслідок завданого фізичного болю, переживань з лікуванням, тривалим не загоєнням ран, порушенням нормальних життєвих зв`язків через порушення стосунків з оточуючими людьми із-за завданих травм, він не може більше працювати водієм та втратив значну частину доходу.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 1 березня 2023 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гриньковський С.П. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильність їх оцінки, а також на порушення та неправильне застосуванням норм процесуального права.

Представник позивача зазначає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем річного строку для звернення до страхової компанії для виплати страхового відшкодування є необґрунтованим та суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду про те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Також представник позивача посилається на те, що позивач не був повідомлений про наявність страхового полісу, отримав у результаті ДТП середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому не міг звернутися до страхової компанії протягом року після ДТП.

Представник позивача зазначає, що на час звернення до суду з даним позовом були відсутні судові рішення про наявність або відсутність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, однак його вина може бути встановлена і при розгляді цивільної справи про відшкодування шкоди, завданої у результаті ДТП.

Представник позивача вважає, що суду були надані належні докази, які підтверджують вину ОСОБА_2 у настанні ДТП, зокрема, висновок комплексної трасологічної та автотехнічної експертизи експерта Півня В.В. від 12 грудня 2019 року, що є підставою для задоволення позову.

Також представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права, так як суд безпідставно відхилив його клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля у даній ДТП, в якій була призначена судова автотехнічна експертиза та про об`єднання даних справ в одне провадження. Крім того суд безпідставно не задовольнив його клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі, що призвело до неправильного вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - адвокат Пилипець А.Ю. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що у страхової компанії відсутній обов`язок виплатити страхове відшкодування, так як обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування є наявність вини працівника страхувальника ТОВ «Логісти Профсервіс» - ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, однак на час розгляду справи судом вина водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП встановлена не була.

Також представник відповідача зазначає, що позивачем не було надано жодних медичних документів, відповідно до яких можна було б встановити, що заявлений обсяг лікарських витрат є обґрунтованим і таким, що знаходиться у причинному зв`язку із призначеним лікуванням.

Крім того, представник відповідача посилається на пропуск позивачем річного строку для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, позивач майже три роки не вчиняв жодних активних дій для отримання страхового відшкодування і не доводить поважних причин пропуску цього строку.

Представник відповідача вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки їх розмір залежить від розміру страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю потерпілого, яка доведена позивачем не була.

Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час і

місце розгляду справи (с.с.167-173 т.2), двічі у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача - адвоката Гриньковського С.П., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 22 грудня 2017 року о 21:00 на 59км + 650 м автодороги Київ-Харків відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Scania R420, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом Schmitz, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Логістик Профсервіс», під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 завдано тілесні ушкодження, у зв`язку з чим він знаходився на стаціонарному лікуванні з 22 грудня 2017 року до 11 січня 2018 року.

Відносно ОСОБА_2 складено протокол серії БД №325577 від 22 лютого 2018 року про адміністративне правопорушення за порушення правил дорожнього руху за статтею 124 КУпАП.

На момент пред`явлення позову судове рішення (зокрема, за матеріалами про адміністративне правопорушення чи матеріалами кримінального провадження) з приводу притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної справи за вчинення ним ДТП 22 грудня 2017 року ухвалено не було.

Відповідальність ТОВ «Логістик Профсервіс», як власника автомобіля Scania R420, за завдану третім особам шкоду була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», поліс №АМ1506747, який був чинним станом на 22 грудня 2017 року .

26 січня 2019 року позивач звернувся до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

07 лютого 2019 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» повідомила ОСОБА_1 про те, що остаточне рішення щодо суми страхового відшкодування страховою компанією буде прийнято після надання всіх документів, передбачених статтями 24, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив присічний річний строк звернення до страхової компанії, а вина водія належного ТОВ «Логістик Профсервіс» транспортного засобу не була встановлена у відповідній адміністративній чи кримінальній справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для

відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, заподіяної при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 739/1069/17 зроблено висновок про те, що у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, у такому разі така постанова суду є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Тобто в разі, коли вина особи в ДТП з якихось причин не встановлена судом, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, то ця обставина може бути встановлена судом при розгляді справи про відшкодування шкоди.

При цьому, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладений обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави стверджувати, що особа,

яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

У підтвердження своїх доводів про винність водія ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, позивач посилався на те, що саме відносно ОСОБА_2 складено протокол серії БД №325577 від 22 лютого 2018 року про адміністративне правопорушення за порушення правил дорожнього руху за статтею 124 КУпАП.

Крім того, позивач надав суду копію висновку експерта за результатами комплексної трасологічної та автотехнічної експертизи №044-11 (Е)/19 від 12 грудня 2019 року, згідно якого, виходячи з місця зіткнення транспортних засобів в межах асфальтового узбіччя в обставинах досліджуваної пригоди в діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які і знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Заперечуючи доводи ОСОБА_1 , ТОВ «Логістик Профсервіс» подало до суду копію висновку №7 експертного дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, складеного судовим експертом Гора І.В. 31 січня 2018 року, згідно якого в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_1 шляхом застосування екстреного гальмування. Також експерт прийшов висновку, що в діях водія ОСОБА_2 не вбачається невідповідності вимогам пунктів Правил дорожнього руху України, які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не врахував посилання представника позивача на те, що судом розглядається позов власника автомобіля «Mercedes - Benz Sprinter», державний номерний знак НОМЕР_3 ,ОСОБА_3 про відшкодування завданих у даній ДТП збитків шляхом пошкодження його автомобіля, під час розгляду якої судом була призначена судова автотехнічна експертиза (справа № 355/1782/19).

У вказаній справі постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року скасовано рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 серпня 2022 року та ухвалено нове рішення, яким, зокрема,стягнуто з ТОВ «Логістик Профсервіс» на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди 121 007, 39грн та 10 000грн на відшкодування моральної шкоди.

У зазначеній постанові апеляційним судом встановлено, що майно позивача було пошкоджено внаслідок удару стоячого транспортного засобу автомобілем відповідача під керуванням водія ОСОБА_2 . Від удару автомобіль позивача скинуло в кювет. Вказані обставини, за висновком апеляційного суду, свідчать про те, що завдавачем шкоди є саме відповідач, який несе відповідальність як роботодавець водія, який під час виконання своїх трудових обов`язків здійснив наїзд на стоячий на узбіччі дороги автомобіль позивача.

Суд апеляційної інстанції в справі № 355/1782/19 встановив, що кримінальне провадження №0000197, відкрите щодо ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито. Матеріали адміністративної справи №355/277/18 щодо порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху за ст. 124 КУпАП містять постанову Баришівського районного суду

Київської області від 19 листопада 2018 року, якою адміністративні матеріали повернуто до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області для доопрацювання.

Згідно відповіді Баришевського відділення поліції адміністративний матеріал з приводу ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль позивача, згорів внаслідок пожежі в результаті обстрілів військами рф.

За таких обставин з метою дотримання розумних строків розгляду справи про відшкодування завданої шкоди колегія суддів у тій справі дійшла до висновку, що вина водія має бути встановлена в справі про відшкодування шкоди.

Апеляційний суд, розглядаючи справу № 355/1782/19, оцінив наявні в ній докази (зокрема, протокол про адміністративне правопорушення від 22 лютого 2018 року серії БД №325577; пояснення учасників ДТП, надані працівникам поліції 22 грудня 2017 року; схему ДТП; висновок експерта за результатами комплексної трасологічної та автотехнічної експертизи №044-11 (Е)/19 від 12 грудня 2019 року; висновок №7 від 31 січня 2018 року експертного дослідження обставин та механізму дорожньої транспортної пригоди) та дійшов висновку про їх суперечність, у зв`язку з чим призначив комплексну судову автотехнічну та трасологічну експертизу.

Згідно з висновком транспортної трасологічної та автотехнічної експертизи №25275/20-52/15773/21-52 експертів КНДІСЕ від 03 вересня 2021 року, проведеної в межах судової справи № 355/1782/19, в первинний момент наїзду автомобіль Mercedes був повністю розташований на правому узбіччі, пояснення водія ОСОБА_1 з технічної точки зору можуть відповідати дійсності (аркуші експертизи 14, 17). Водію ОСОБА_2 необхідно було дотримуватись вимог п.п.12.2, 12.3, 12.6 ПДР. Цей висновок експертизи зроблено на підставі дослідження всіх матеріалів цивільної, кримінальної справ, матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності, пояснень обох учасників ДТП.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що працівникам поліції водій ОСОБА_2 повідомив те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 знаходився на узбіччі, проте в подальшому змінив показання й в суді вказував, що автомобіль частково знаходився на проїжджій частині. Суд встановив, що дорога у місці зіткнення має дві смуги руху в одному напрямку шириною по 3.5 м кожна, обладнана асфальтованим узбіччям шириною 2.55 м та неасфальтованим узбіччям шириною 1.3 м, що повністю виключало необхідність водію ОСОБА_1 залишати свій автомобіль у першій смузі руху автомобіля на проїжджій частині, як про це вказував водій ОСОБА_2 .

Для встановлення цих обставин, за висновком апеляційного суду, немає необхідності у висновку експерта, це суд може встановити з наявних у справі доказів, про що зазначено і у експертному висновку №25275/20-52/15773/21-52 експертів КНДІСЕ від 03 вересня 2021 року (аркуш 20 висновку експерта).

За таких обставин апеляційний суд у справі № 355/1782/19 констатував, що невідповідність дій водія ОСОБА_4 . Правилам дорожнього руху, а саме: п.п.12.2, 12.3, 12.6 ПДР та вчинення ним ДТП з його вини є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на юридичну особу - відповідача, з якою винний водій перебував у трудових відносинах, що не оспорювалось ТОВ «Логістик Профсервіс» в суді.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що в справі № 355/1782/19 брав участь як сам ОСОБА_2 , так і ТОВ «Логістик Профсервіс» і обставини, встановлені судом, безпосередньо стосуються відповідача, як особи, відповідальної за заподіяння шкоди, то такі обставини в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними для суду в межах розгляду цієї справи і не підлягають доказуванню сторонами.

Верховний Суд України в постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14

сформулював висновки про те, що у разі, коли порушення речового права на чуже майно з

вини третіх осіб завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху.

Вказаний висновок підтвердила й Велика Палата Верховного Суду, зазначивши в пункті 145 постанови від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом, належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Відтак ОСОБА_1 має право на відшкодування заподіяної йому внаслідок ДТП майнової та моральної шкоди, якщо доведе, що така шкода була йому завдана.

Крім того, оскільки відповідальність ТОВ «Логістик Профсервіс» за шкоду, заподіяну третім особам, була застрахована в ПРАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», то встановленню підлягають обставини того, чи звертався позивач до страховика винної особи та чи відшкодована йому страховою компанією така шкода.

Суд першої інстанції встановив, що 26 січня 2019 року позивач звертався до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з заявою про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Однак 07 лютого 2019 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» повідомила про те, що остаточне рішення щодо суми страхового відшкодування страховою компанією буде прийнято після надання всіх документів, передбачених статтями 24, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання

потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Тобто в разі, коли шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, то строк на подання заяви про страхове відшкодування становить 3 роки.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не ставить питання про відшкодування страховиком шкоди, заподіяної його майну, оскільки не є власником автомобіля. Порушення своїх прав позивач вбачає саме в заподіянні йому внаслідок ДТП шкоди здоров`ю.

Суд першої інстанції встановив, що ДТП відбулася 22 грудня 2017 року, із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до страховика винної особи 16 січня 2019 року, тобто в межах установленого законом трирічного строку.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції помилково вказав на пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що навіть у випадку, якби для позивача було б установлено річний строк на звернення до страховика, то такий строк не є присічним, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав, не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). Припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані зазначений Закон, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17132 дійшла висновку про те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Суд

касаційної інстанції також зазначив, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Разом із тим, поважність причин не звернення позивача до страховика в річний термін з моменту ДТП колегія суддів у цій справі не оцінює, оскільки строк для подання заяви про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, законодавець визначив у 3 роки і цей строк ОСОБА_1 не пропущено.

У той же час, оцінюючи наявність підстав для виплати відповідачем страхового відшкодування, апеляційний суд звертає увагу, що одним із необхідних елементів застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, заподіяної при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, є причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та шкодою.

Обов`язок доведення наявності такого зв`язку цивільним законодавством покладено саме на потерпілого.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Пред`являючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, заподіяної здоров`ю, в розмірі 15 000грн, позивач на підтвердження викладених у позовній заяві обставин надав суду фіскальні чеки щодо придбання ліків та медичних препаратів на загальну суму 3 727,97 грн.

Також до позовної заяви додані копії листків непрацездатності позивача, витяг з історії хвороби та клінічне дослідження головного мозку.

Досліджуючи зазначені докази, апеляційний суд зазначає, що з фіскальних чеків неможливо встановити як те, ким саме придбані медичні препарати і ким вони використовувались, так і те, що саме придбані за цими чеками ліки були необхідні для усунення негативних для здоров`я позивача наслідків, викликаних ДТП від 22 грудня 2017 року.

Колегія суддів також зазначає, що витяг з історії хвороби позивача, листки непрацездатності та інші надані клінічні дослідження не містять відомостей про призначення позивачу курсу лікування, який би передбачав придбання саме тих ліків, що зазначені у доданих до позовної заяви фіскальних чеках.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між подією ДТП 22 грудня 2017 року та понесення ним витрат на придбання ліків, у зв`язку з чим факт заподіяння його здоров`ю майнової шкоди та її розмір не підтверджений належними й допустимими доказами.

Отже, відсутні підстави і для стягнення зі страховика моральної шкоди, оскільки згідно зі статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»відшкодуванню страховиком підлягає лише моральна шкода, заподіяна потерпілому - фізичній особі, який зазнав

ушкодження здоров`я.

Разом із тим, апеляційний суд зазначає, що обсяг відповідальності винної особи

(відповідальної особи за заподіяння шкоди) є ширшим і не обмежується лише випадками заподіяння шкоди життю і здоров`ю потерпілого.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Наявність зазначених вище обставин згідно частини третьої статті 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16 вказано, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що така шкода полягає у втратах немайнового характеру внаслідок моральних і фізичних страждань і завданого фізичного болю, переживань у зв`язку з лікуванням, тривалим незагоєнням ран, порушенням нормальних життєвих зв`язків і стосунків з оточуючими людьми. Наголошував, що через ДТП більше не може працювати водієм, а це було основною частиною його доходів.

Оцінивши характер та глибину заподіяних позивачу страждань, врахувавши обставини ДТП, встановлені як у цій справі, так і у справі № 355/1782/19, які безумовно пов`язані зі значним рівнем стресу та переживань у водія, який безпосередньо був учасником ДТП, та з урахуванням принципів розумності й справедливості, апеляційний суд вважає за доцільне стягнути з ТОВ «Логістик Профсервіс» 15 000грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 працівником зазначеної юридичної особи в ДТП, яка мала місце 22 грудня 2017 року.

Такий розмір відшкодування, на переконання колегії суддів, відповідає характеру моральних страждань позивача, а також не призведе до його безпідставного збагачення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або

неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не оцінив наданих доказів, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гриньковського Сергія Петровича задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 1 березня 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Профсервіс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 15 000грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук