Справа №560/904/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2023 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

при секретарі судових засідань Катюха К.В.,

за участю адвоката Нікольченка Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця в режимі відеоконференції справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", співвідповідачів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега банк", третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочинів,

в с т а н о в и в:

Позивач Публічне Акціонерне Товариство "Альфа-Банк", найменування якого з 12 серпня 2022 року змінено на АТ "Сенс Банк", звернулося в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просить:

- стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість - 400470,62 грн., а саме: за кредитом - 366844,85 грн., по відсотках - 22537,79 грн., пеня - 11087,98 грн.;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" відповідно до чинного законодавства був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. У свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАт "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вказаних договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Альфа-Банк".

Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать ПАТ "Альфа-Банк".

Відповідно до умов кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, банк зобов`язується надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 30000 дол.США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 30000 дол.США.

Відповідач ОСОБА_1 , у порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 10 квітня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом - 15653,47 дол.США, що за курсом НБУ на 10 квітня 2015 року складає 366844,85 грн., за відсотками - 961,70 дол.США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 22537,79 грн., що підтверджується доданим розрахунком заборгованості за кредитом.

У зв`язку із систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та кредитного договору, йому була нарахована неустойка - пеня, яка станом на 10 квітня 2015 року становить 473,13 дол.США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 11087,98 грн.

Також в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 15 квітня 2008 року ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та відповідач ОСОБА_2 уклали договір поруки №1703/0408/55-004-Р-2.

Відповідно до умов договору поруки, відповідач ОСОБА_2 , як поручитель, поручається за виконання відповідачем ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Згідно договору поруки, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до умов кредитного договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення кредиту за кредитним договором.

На виконання умов кредитного договору, відповідачам була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2015 року, головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Сидоренко З.С.

Ухвалою суду від 10 червня 2015 року судом відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

При цьому, 02 вересня 2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до ПАТ "Альфа-Банк" в якому просить:

- визнати порушеним його право - споживача фінансових послуг банку;

- визнати недійсними:

- кредитний договір №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- Іпотечний договір №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- Договір поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- Договір поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- скасувати заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стафійчук С.Є., зареєстровану в реєстрі за №709 та іпотеку накладену у зв`язку з укладенням між ОСОБА_1 та ВАТ "Сведбанк" Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек;

- стягнути з ПАТ "Альфа-Банк" на його користь понесені ним судові витрати в сумі 3654 грн.

Свої вимоги за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спірний кредитний договір №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством, що регулюють спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг і, водночас, завдає значної шкоди.

За таких умов, вважає, що зазначені порушення банком вимог Закону та прав позичальника як споживача, мають бути припинені, а укладений з використанням такої практики правочин, має бути визнаний судом недійсним.

Вказує на те, що зміст та умови кредитного договору було розроблено безпосередньо відповідальними працівниками банку. Фактичне укладення договору здійснювалося у приміщенні банку. Будь-які його пропозиції щодо внесення змін у зміст редакції кредитного договору (окрім суми кредиту і терміну користування) працівниками банку сприймались критично та одразу ж відхилялися. В іншій редакції, окрім наданої банком, кредитний договір не укладався б. Тому він, як позичальник, був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору щодо його істотних умов та відсоткової ставки і при його укладені мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком.

Однак, для укладення таких видів договорів, законодавцем встановлений особливий порядок укладення, не притаманний для інших видів банківських правочинів, який регулюється відповідними положеннями ЦК України, Законами України "Про захист прав споживачів", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про іпотеку", "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" та відповідними нормативно-правовими актами НБ України.

Проте, на думку відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 , банк навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені вказаними Законами як істотні та є необхідні для даного виду договорів. Зокрема, банк не дотримав істотних умов договору щодо надання позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови перед укладенням та під час укладення спірного договору, про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які могли суттєво вплинути на його волевиявлення.

Недотримання та невиконання банком імперативних вимог Закону, встановлених ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", п. 2 ч. 2 ЗУ "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" в їх сукупності є належними доводами і допустимими доказами не дотримання та не виконання банком в умовах кредитного договору імперативних вимог цивільного законодавства України, встановлених ст.ст. 203, 627, 638, 640, 1054 ЦК України.

За таких обставин, наявність у спірному кредитному договорі вказаних порушень, є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання такого договору недійсним, у зв`язку з недотриманням банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Отже, зіставляючи всі наведені дані, доводи і обставини справи до норм Законів вважає, що при визнанні судом недійсним кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, також підлягають визнанню судом недійсними іпотечний договір №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, договір поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, договір поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року, які укладені в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за спірним кредитним правочином.

У ході розгляду справи 01 квітня 2016 року від позивача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" надійшла заява про уточнення та збільшення розміру позовних вимог з урахуванням якої позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" викладені в наступній редакції:

- стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість, що утворилася станом на 10 березня 2016 року внаслідок порушення умов кредитного договору №1703/040855-004, укладеного 15 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_1 у розмірі 21215,97 доларів США у т.ч.: 15653,47 доларів США заборгованості за кредитом, 2667,10 доларів США заборгованості за процентами, 2895,40 доларів США пені за останній календарний рік;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" сплачені та документально підтвердженні судові витрати, у т.ч. сплачений судовий збір.

Як значиться у вказаній заяві, причиною, що послугувала для збільшення позовних вимог є те, що станом на 10 березня 2016 року розмір заборгованості за кредитним договором у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором продовжує зростати та включає в себе:

- заборгованість за кредитом у розмірі 15653,47 дол.США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 409850,99 грн.;

- заборгованість за процентами у розмірі 2667,10 дол.США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 69832,03 грн.;

- пеня у розмірі 3204,16 дол.США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 89893,73 грн.

Заразом значиться, що розмір заборгованості по пені за останній календарний рік складає 2895,40 дол.США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 75809,55 грн.

Окрім цього, 03 серпня 2016 року та 29 травня 2017 року представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подано заяви про збільшення розміру позовних вимог за поданою зустрічною позовною заявою, згідно яких вищевказані позовні вимоги зустрічного позову доповнені наступними вимогами:

- визнати частково недійсним укладений 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в частині переуступки права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року до ОСОБА_1 .

- визнати частково недійсним укладений 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, в частині переуступки права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року та Іпотечним договором №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року.

На обґрунтування поданих заяв, представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 посилається на те, що вказані договори факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року щодо позичальника ОСОБА_1 порушує майнові права та інтереси позичальника та, водночас, прямо суперечать і не відповідають вимогам діючого законодавства.

При цьому, посилається на ряд статтей ЦК України, зокрема щодо порядку зміни кредитора у зобов`язанні, та вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» з роз`ясненням поняття договору факторингу.

Водночас зауважує, що всі нормативно-правові акти державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг, є обов`язковими для дотримання суб`єктами, що надають фінансові послуги.

Зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору про відступлення прав вимоги, діяло Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року. Пунктом 1 даного Положення було визначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено, зокрема, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб`єктів господарювання за договором, на яке базується таке відступлення.

Отже, на переконання представника відповідача ОСОБА_3 , клієнтом може бути виключно фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. А це, на його думку, означає, що у фактора відсутнє законне право на придбання права відступленої вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання.

Відтак вважає, що права ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» на придбання відступленої вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання є таким, що не набуте. Тому, укладені 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-банк» договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором в частині вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року щодо позичальника ОСОБА_1 є такими, що суперечать та не відповідають вимогам закону.

Заразом звертає увагу на те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

До того ж, у заяві про збільшення позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , надав пояснення щодо строків позовної давності про оскарження договору іпотеки.

Першочергово зупинився на понятті позовна даність, що викладено у ст. 256 ЦК України, а також на її тривалості та обчисленні таких строків. (ст.ст. 257, 260 ЦК України). При цьому зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тому вважає, що за змістом вказаної норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав.

Отже, зважаючи на обставини про те, що про існування укладених 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, за якими ПАТ «Сведбанк», а пізніше ПАТ «Дельта Банк» відступили таке право новому кредитору в частині права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року щодо позичальника ОСОБА_1 , стало відомо фактично лише з пред`явленого ПАТ «Альфа-Банк» позову в червня 2015 року.

За таких обставин, вважає, що перебіг строку позовної давності на оскарження договорів факторингу щодо права вимоги до ОСОБА_1 починається саме з червня 2015 року, а відтак, строк на реалізацію ОСОБА_1 свого права, зокрема, на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами є не пропущений.

Ухвалою від 30 січня 2017 року суд прийняв зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочинів до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

У свою чергу, судом ухвалами від 30 січня 2017 року, від 29 травня 2017 року та від 12 лютого 2018 року, до справи за зустрічним позовом залучені в якості співвідповідачів та в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", Публічне акціонерне товариство "Омега Банк".

У свою чергу, представником ПАТ «Дельта Банк» - Тарасюком Ю.М., як представником третьої особи, 10 квітня 2017 року подано до суду заперечення проти зустрічного позову, де вказує, що доводи у зустрічній позовній заяві разом із збільшенням розміру зустрічних позовних вимог, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам законодавства.

Зокрема зазначає, що 15 червня 2012 року після укладення між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ «Дельта Банк» відступив, а ПАТ «Альфа-Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними договорами та договорами забезпечення. Окрім інших активів, до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли також права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 та договорами забезпечення.

Таким чином, керуючись договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, ПАТ «Альфа-Банк» набуло статус нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та, відповідно, і всіх процесуальних прав та обов`язків нового кредитора.

При цьому зауважує, що згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, про можливість заміни кредитора сторони кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 домовилися у п. 11.5, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М. звернув увагу на те, що позичальник ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконує ані первісному кредитору, ані новому, що свідчить про його небажання взагалі виконувати свої зобов`язання за кредитним договором та спростовує твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про порушення його прав за кредитним договором через укладення договору купівлі-продажу прав вимоги.

Разом з тим, представник ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М. зазначив, що у даному випадку ОСОБА_1 було достеменно відомо про зміни кредиторів у зобов`язанні за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, оскільки з моменту переходу прав вимоги за даним кредитним договором до нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк» він включно до 2015 року погашав кредитну заборгованість саме новому кредитору (первісному позивачу у даній справі) і підтвердженням цього факту є також розрахунок заборгованості, який міститься у справі.

Отже, з наведеного слідує, що зустрічна позовна заява ОСОБА_1 є не тільки безпідставною, а й такою, що подана з пропуском терміну позовної давності, який закінчився 14 червня 2015 року.

За таких обставин, ПАТ "Дельта Банк" вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, а звернення з ним до суду після пред`явлення кредитором первісного позову є свідомим затягуванням позичальником ОСОБА_1 виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, адже позичальник грубо порушує кредитну дисципліну.

Поряд з цим, представник ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М. зазначає, що діюче законодавство України не містить в собі заборони щодо відступлення прав вимоги за кредитами на користь інших осіб. Зважаючи на це, безпосередньо позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не вказує норму права, якою передбачено таку заборону.

Водночас вказує, що відступлення права вимоги призводить до заміни сторони по справі (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору, зокрема кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року.

Окрім того, посилається на вимоги ряду статтей ЦК України, таких як ст.ст. 203, 215, 626, 627, 629, 638, 640, а також на вимоги п. 7 листа ВССУ від 27 вересня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" та у підсумку наголосив, що договір не може бути визнаний недійсним судом, якщо сторони пройшли всі стадії його укладення досягнення згоди з усіх істотних умов договору, надання цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон, передання майна у випадках. Встановлених законом, державна реєстрація договору у випадках, коли така вимагається законом.

Отже, ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" дотримались усіх норм чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 15 червня 2012 року.

При цьому підкреслив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вказує представник третьої особи ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М., виходячи із наведених приписів, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із зустрічним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги не будучи його стороною, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним правочин порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

На підтвердження своїх доводів, представник ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М. посилається на роз`яснення Верховного Суду України, які містяться у п. 26 постанови пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. При цьому, у постанові Вищого господарського суду України від 17 травня 2006 року у справі №14/178пд зазначається, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення.

Однак, позивач ОСОБА_1 не зазначив та не довів у зустрічному позові чим порушується саме його право наявністю оскаржуваного договору купівлі-продажу прав вимоги, стороною якого він не є, та не обґрунтував належним чином у зв`язку з чим саме він звернувся з позовом у даній справі.

Крім вищенаведеного, представник ПАТ "Дельта Банк" - Тарасюк Ю.М. зауважує, що відповідно до змісту підпункту 2 п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" №231 від 03 квітня 2009 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору факторингу), до фінансової послуги факторингу включається набуття грошової вимоги не лише до фізичних осіб, а також і до тих боржників, які є суб`єктами господарювання за договором.

Тому доводи ОСОБА_1 з цього приводу також є необґрунтованими, оскільки вищезгадане Розпорядження, яке на даний час нечинне, ніяким чином не обмежує і не забороняє набуття чи перехід права грошової вимоги до фізичних осіб, а лише перераховує сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу.

Як підсумок, спірний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відповідає усім вимогам ст.ст. 203, 215, 512-516 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання його недійсним частково або у повному обсязі.

Зі свого боку, представник позивача ПАТ "Альфа-Банк" Захожий Т.В., у надісланому 29 травня 2017 року клопотанні, спростував вищенаведені аргументи представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , викладені у заяві про збільшення позовних вимог, щодо підстави про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №1703/0408/55-004, укладеним 15 квітня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" і ОСОБА_1 , а саме невідповідність оспорюваного договору п. 1 Розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг".

Зазначив, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року п. 1 Розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Заразом, представник позивача ОСОБА_4 вказав на положення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме п. 11 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 5, де значиться, що факторинг вважається фінансовою послугою і фінансові установи мають право надавати такі послуги з урахуванням вимог ЦК України та даного Закону. Фінансова установа, що надає послуги факторингу може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

При цьому зазначив, що будь-яких обмежень та застережень щодо особи боржника (юридична чи фізична особа) при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу ЦК України, який має вищу юридичну силу, не містить.

Тому твердження представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу права вимоги, укладений 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" може укладатися лише стосовно боржників, які є суб`єктами господарювання, на вимогах закону не ґрунтується.

Таким чином, договір купівлі-продажу права вимоги, укладений 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" відповідає вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та главі 73 ЦК України.

Крім того, представник позивача ОСОБА_4 посилається на Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року, згідно ч. 2 ст. 1 якої "договір факторингу" означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого: (а) постачальник відступає або може відступити фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Вказаною Конвенцією також не встановлено заборон укладати договори факторингу у інших випадках, крім передбаченої нею уступки права грошової вимоги, яка випливає з договорів купівлі-продажу товарів.

До того ж, у матеріалах справи міститься заява відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , яка надійшла до суду 18 грудня 2017 року, про застосування наслідків спливу позовної давності.

Свою позицію відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує наступним.

Відповідно до п. 1 договору поруки, поручителя, тобто її, зобов`язано відповідати перед кредитором за виконання позичальником усіх його зобов`язань у повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

За умовою п. 4 договору поруки, у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов`язання та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 3-х банківських днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 10 договору поруки, сторони, керуючись умовами частини 4 ст. 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.

При цьому, посилається на вимоги ч. 2 ст. 1050 ЦК України, де значиться, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків.

Тому, зважаючи на вимоги вказаної норми, вважає, що пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є обставиною зміни строку виконання основного зобов`язання та водночас обставиною, яка зумовлює перебіг позовної давності. У такому разі, перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У той же час, відповідач ОСОБА_2 посилається на норми ЦК України, які визначають поняття позовної давності, її види, тривалість та її початок і сплив.

Заразом наголошує на тому, що на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вказує, що позивач ПАТ "Альфа-Банк" у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, пред`явленою 31 жовтня 2014 року письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту вих.№98793-102 б/б, достроково змінив строк повернення кредиту шляхом пред`явлення письмової вимоги до позичальника ОСОБА_1 та її, як поручителя, в якій поставив вимогу про повне дострокове погашення всієї заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені.

Проте таким правом на задоволення своїх вимог через суд у примусовому порядку, кредитор скористався лише у червні 2015 року.

Однак, починаючи з 04 листопада 2014 року, такий строк почав свій відлік і закінчився, відповідно, по відношенню до поручителя 04 травня 2015 року. У той же час, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ПАТ "Альфа-Банк" про солідарне стягнення з поручителя, тобто її, заборгованості за кредитним договором була подана тільки у червні місяці 2015 року, тобто після 04 травня 2015 року, а отже з пропуском 6-місячного терміну.

У такому разі слідує, що ПАТ "Альфа-Банк" втратив, у зв`язку із закінченням строків давності, своє право на солідарне задоволення у примусовому порядку через суд своїх майнових вимог за рахунок поручителя.

Відтак, відповідач ОСОБА_2 просить застосувати правові наслідки спливу позовної давності до даного спору в частині пред`явленого позову до її, як поручителя, про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року.

Разом з тим, ухвалою суду від 12 лютого 2018 року залишено без розгляду первісний позов Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з підстав визначених п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а саме у зв`язку з неподачею позивачем без поважних причин витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

Згідно постанови Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року вказану ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 лютого 2018 року про залишення без розгляду первісного позову Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року постанову Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2018 року залишено без змін.

Так, 11 січня 2020 року дана справа повернулася до Дубровицького районного суду Рівненської області для її подальшого розгляду.

01 листопада 2021 року керівником апарату суду видано розпорядження №70 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" відповідно до п. 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду та призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №560/904/15-ц провадження №2/949/1/21 з підстави прийняття рішення ВРП про звільнення судді ОСОБА_5 у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Того ж дня проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, про що сформовано відповідний протокол, відповідно до якого головуючим суддею у даній справі визначено суддю Отупор К.М.

Ухвалою судді Отупор К.М. від 02 листопада 2021 року, дану справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", співвідповідачів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега банк", третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочинів прийнято до свого провадження та призначено розгляд на 16 листопада 2021 року.

Подальший хід розгляду справи суддею Отупор К.М. викладено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Зокрема, зважаючи, що неодноразово сторона позивача як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом, зловживаючи своїми процесуальними правами, не з`являлися у призначені судові засідання, суд, своєю ухвалою від 10 січня 2023 року, залишив без розгляду позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а також залишив без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", співвідповідачів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега банк", третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочинів.

Проте, постановою Рівненського апеляційного суду від 24 серпня 2023 року вказану ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 січня 2023 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 вересня 2023 року дана справа повернулася до Дубровицького районного суду Рівненської області для її подальшого розгляду та була призначена до розгляду по суті.

Після повернення справи до суду, представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокатом Нікольченком Б.Б. (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВК №1106808 від 16 жовтня 2023 року), після ознайомлення із матеріалами справи, надіслано додаткові пояснення у справі в яких зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість в сумі 400470,62 грн., а саме: за кредитом - 366844,85 грн., по відсотках - 22537,79 грн., пеня - 11087,98 грн.

Проте, адвокат Нікольченко Б.Б. переконаний, що наданий банком розрахунок не може бути взятий до уваги судом, оскільки він не є належним доказом щодо заборгованості за кредитом, оскільки даний розрахунок підписаний представником банку, а підпису позичальників такий розрахунок не містить.

Отже, самостійно на власний розсуд складений банком розрахунок заборгованості не може бути визнаний судом належним доказом наявності заявленої заборгованості за кредитним договором у ОСОБА_1 , так як такий розрахунок не підтверджується іншими доказами.

Відтак, посилаючись на практику ВС України, зокрема, що стосується доказів, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, які мають бути оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" зазначив, що розмір заявлених позовних вимог не підтверджений належними доказами.

Водночас зауважує, що банком при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості остаточно визначено розмір заборгованості за кредитним договором та валюту виконання зобов`язання. У подальшому, банк втратив право нараховувати проценти та пеню на підставі кредитного договору, підтверджуючи зазначене правовими висновками ВС.

Однак, 01 квітня 2016 року позивачем подано заяву про уточнення та збільшення позовних вимог з якої вбачається, що станом на 10 березня 2016 року розмір заборгованості за кредитним договором у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором продовжує зростати та включає в себе заборгованість за кредитом у розмірі 15653,57 доларів США, що станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 409850,99 грн.; заборгованість за процентами у розмірі 2667,10 доларів США, що станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 69832,03 грн.; пеня у розмірі 3204,16 доларів США, що станом на 10 березня 2016 року еквівалентно 75809,55 грн.

При цьому, адвокат Нікольченко Б.Б. наголошує на тому, що заява про уточнення та збільшення позовних вимог за своєю суттю є зміною предмету позову, оскільки згідно позовної заяви предметом позову є стягнення заборгованості у гривні, у заяві про уточнення та збільшення позовних вимог змінюється предмет позову на стягнення заборгованості в іноземній валюті.

Крім того, банк не міг збільшувати позовні вимоги за рахунок нарахування процентів та пені, оскільки втратив таке право після звернення до суду.

Згідно зазначеної заяви, банк підтверджує, що здійснив донарахування заборгованості станом на 10 березня 2016 року, тобто після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Таким чином, заява про уточнення та збільшення позовних вимог не може бути взята до уваги судом.

У відповідь на вказані додаткові пояснення, представником позивача за первісним позовом АТ "Альфа-Банк", найменування якого з 12 серпня 2022 року змінено на АТ "Сенс Банк" - адвокатом Ременюк Т.О. (довіреність №020198/23 від 03 жовтня 2023 року) надіслано додаткові пояснення у справі.

Зокрема, у додаткових поясненнях адвокат Ременюк Т.О. наголошує на тому, що у зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов кредитного договору від 15 квітня 2008 року, станом на 10 березня 2016 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 21215,97 доларів США, з яких: за тілом кредиту - 15653,57 доларів США, за процентами - 2667,10 доларів США, за пенею - 2895,40 доларів США.

При цьому, посилаючись на ряд статтей ЦК України, зазначає, що проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Особливу увагу адвокат Ременюк Т.О. звертає на те, що наявність невиконаних зобов`язань відповідача щодо повернення кредиту підтверджується розрахунком заборгованості.

З посиланням на норми процесуального законодавства та правові висновки ВС, вказує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності заборгованості чи наявності її в іншому розмірі. Матеріали справи не містять доказів спростування наданого банком розрахунку заборгованості. Відповідач контррозрахунок не надавав, хоча не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому, висновки експерта не спростовують поданого розрахунку заборгованості.

До того ж, звертає увагу суду на те, що з розрахунку заборгованості, який не спростований відповідачем, останній здійснював погашення заборгованості за договором до28 листопада 2014 року вже новому кредитору АТ "Альфа-Банк", що свідчить про його повідомлення та згоду переходу права вимоги до АТ "Альфа-Банк", що підтверджується також виписками по особовому рахунку.

У той же час, посилаючись на норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, адвокат Ременюк Т.О. зазначає, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом оперативного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, підсумовуючи свої додаткові пояснення, адвокат Ременюк Т.О. вважає, що відповідачем заборгованість за договорами не спростована, відтак позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У свою чергу, додаткові пояснення також надійшли від представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Нікольченка Б.Б. в яких зазначив, що незважаючи на письмові пояснення представника банку та надані документи, вважає позовні вимоги недоведеними.

Визначення кредитором розміру заборгованості є необхідною умовою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одного із способів задоволення вимог кредитора та погашення заборгованості.

Банком при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості остаточно визначено розмір заборгованості за кредитним договором та валюту виконання зобов`язання, а саме заборгованість у розмірі 400470,62 грн., з яких6 за кредитом - 366844,85 грн., по відсотках - 22537,79 грн., пеня - 11087,98 грн.

У подальшому, банк втратив право нараховувати проценти та пеню на підставі кредитного договору, відтак заява АТ "Альфа-Банк" від 01 квітня 2016 року про уточнення та збільшення позовних вимог, згідно якої вбачається, що банком збільшено розмір зобов`язань ОСОБА_1 не може бути взяте судом до уваги, оскільки після звернення банком до суду кредитний договір припинив свою дію.

Свою позицію адвокат Нікольченко Б.Б. підтвердив висновками ВП ВС, з яких, зокрема, вбачається, що зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема, до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за "користування кредитом". Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за "користування кредитом" можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Повторно наголосив на тому, що заява про уточнення та збільшення позовних вимог від 01 квітня 2016 року, якою банком неправомірно збільшено розмір заборгованості ОСОБА_1 не може бути взята до уваги судом при винесені рішення у справі.

Також, на підтвердження заявленого розміру заборгованості, позивачем подано виписку по особовим рахункам (ф.281) з 18 червня 2012 року по 10 квітня 2015 року.

Проте, як зазначалось вище, позивачем неправомірно здійснено нарахування заборгованості після одностороннього припинення дії кредитного договору (станом на 10 березня 2016 року), однак слід звернути увагу, що дана виписка не містить інформації щодо розміру заборгованості станом на 10 березня 2016 року.

Отже, всупереч нормам законодавства, позивач не подав виписку по особовим рахункам (ф.281) з 18 червня 2012 року по 10 квітня 2015 року разом з позовною заявою, хоча це є необхідним, оскільки лише виписка може підтвердити розмір заявленої заборгованості за кредитним договором, не повідомив суд про причини неможливості подання даного доказу та не заявив клопотання про визнання поважними причини неподання даного доказу у встановлений законом строк.

Таким чином, вважає, що розгляд первісного позову має бути здійснений судом згідно позовної заяви, зареєстрованої судом 09 червня 2015 року.

До початку розгляду справи, на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача за первісним позовом АТ "Альфа-Банк", найменування якого з 12 серпня 2022 року змінено на АТ "Сенс Банк" - адвоката Ременюк Т.О. (довіреність №020198/23 від 03 жовтня 2023 року) про проведення судового засідання без участі представника АТ "Сенс Банк" та просить вимоги первісного позову задоволити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Нікольченко Б.Б. у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом з урахуванням заяв про їх збільшення, просили задоволити, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та співвідповідачі та треті особи ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "Омега Банк" за зустрічним позовом у судове засідання не з`являлися, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судові засідання, оскільки у справі достатньо матеріалів про про права та взаємовідносини сторін.

Вислухавши представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Нікольченка Б.Б., дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом обґрунтовують свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 квітня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №1703/0408/55-004 (далі - Кредитний договір) (Т. 1 а.с.5-9).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 30000 доларів США на строк по 15 квітня 2018 року включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни передбачені цим договором.

Згідно з п. 1.2 Кредитного договору, кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника.

Пунктом 1.3 Кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися шляхом укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і в порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього дДоговору.

Згідно з п. 1.4 Кредитного договору, кредитні кошти призначені на споживчі потреби.

При цьому, з метою своєчасного та належного виконання Кредитного договору, укладено договори поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року (Т. 1 а.с.97) та №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року (Т. 1 а.с.98), за якими поручителі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зобов`язалися відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту/кредитної лінії за Кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року у сумі 30000 доларів США, строком до 15 квітня 2018 року, з процентною ставкою 11,90% річних за їх використання.

Згаданий Кредитний договір, а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невід`ємною частиною Кредитного договору, надалі іменуються "Основне зобов`язання".

Водночас, у відповідності до п. 2.1 Кредитного договору та з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним Договором 15 квітня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_6 , який є майновим поручителем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, передбачених Кредитним договором №1703/0408/55-004 було укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови 15 лютого 2007 року за номером 227-р, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 лютого 2007 року.

Пунктом 1 іпотечного договору передбачено, що за цим договором забезпечується належне виконання ОСОБА_1 вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, укладеного між позичальником та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо:

- повернення позичальником іпотекодержателю кредиту у сумі 30000 доларів США в строк до 15 квітня 2018 року;

- сплати позичальником процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені Кредитним договором;

- виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених Кредитним договором в повному обсязі, на умовах і в строки визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов`язань); а також іпотекою забезпечується відшкодування іпотекодавцем будь-яких витрат та збитків іпотекодержателя, пов`язаних з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору та/або цього договору (у тому числі сплати пені, штрафів, відшкодування збитків), а також витрат іпотекодержателя, пов`язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки за цим договором, у тому числі витрат на утримання і збереження такого предмета іпотеки.

16 квітня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до Кредитного договору, згідно з якою сторони дійшли згоди викласти пункт 1.3 Кредитного договору в наступній редакції: "1.3 З дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних. Сторони з а взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього Договору".

Пунктом 2 Додаткової угоди передбачено, що ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Кредитного договору, набуває чинності з моменту підписання її сторонами та діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (Т. 2 а.с.30-62).

У свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (Т. 1 а.с.27-35).

Згідно вищевказаних договорів відбулося відступлення права вимоги, в тому числі, за Кредитним договором №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, що був укладений між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд зазначає, що у рішенні суду застосовуються норми законодавства у редакції, чинній на час виникнення правовідносин між банком та відповідачами, зокрема на момент укладення Кредитного договору.

Так, згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України визначається, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як визначено ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту ст. 638 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, підписуючи Кредитний договір, сторони погодили, що з укладенням цього Договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього Договору (п. 11.11 Кредитного договору).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 укладаючи Кредитний договір, підтвердив, що усвідомлює, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а текст Договору відображає дійсні наміри сторін (п.п. 11.1, 11.10 Кредитного договору).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Отже, з аналізу вищевказаних норм законодавства, слідує, що для належного виконання зобов`язання необхідним є дотримання визначених у договорі строків (термінів) сплати як суми позики, так і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Встановивши, що сторони Кредитного договору, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов договору, 15 квітня 2008 року цей Договір підписали, банк виконав свій обов`язок щодо видачі коштів позичальнику шляхом видачі готівки, що стверджується наявною у матеріалах справи заявою на видачу готівки №2534726/0445 від 15 квітня 2008 року (Т. 1 а.с.11), де міститься підпис позичальника, то суд дійшов висновку, що у останнього з цього моменту виник обов`язок повернути кошти та сплатити проценти на умовах, передбачених Кредитним договором.

Однак, установлено, що всупереч умовам Кредитного договору, свої зобов`язання за цим договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував.

Як зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, на забезпечення виконання Кредитного договору, були укладені договори поруки.

За вимогами ч. 1 ст. 533 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

У пунктах 9.1, 9.2 Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначеного в пункті 2.1 цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених у пунктах 3.1, 3.3 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов`язаний виконати зазначене зобов`язання в порядку, передбаченому у пунктах 9.2, 9.3 цього договору.

Вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору або адресою, повідомленою позичальником відповідно до п. 5.5 цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення.

Так, 31 жовтня 2014 року АТ "Альфа-Банк" звернувся до ОСОБА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення кредиту, у строк протягом 30 календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги. Вимога була надіслана 05 листопада 2014 року. У вимозі зазначено, що станом на 28 жовтня 2014 року загальна сума заборгованості становить 15972 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 206852,49 грн. (Т. 1 а.с.25-26).

Як визначено у п. 10.3 Кредитного договору, підписанням цього Договору сторони домовились, що будь-яке порушення позичальником умов цього Договору повинно розглядатися як істотне порушення Договору, яке надає право банку в порядку, передбаченому цим Договором та/або діючим законодавством України, змінювати строки виконання зобов`язань позичальника за цим Договором та/або, незалежно від встановлених Договором строків виконання зобов`язань, вимагати від позичальника повернення кредиту та інших передбачених Договором платежів та/або прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, зважаючи на той факт, що вищевказана вимога відповідачами виконана не була, 09 червня 2015 року (Вх. №2797) ПАТ "Альфа-Банк" звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів, зазначаючи, що станом на 10 квітня 2015 рок ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за кредитом у у розмірі 15653,47 доларів США, що за курсом НБУ на 10 квітня 2015 року складає 366844,85 грн., за відсотками - 961,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 22537,79 грн. та пеня у розмірі 473,13 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 11087,98 грн., що підтверджується доданим до позову розрахунком заборгованості за кредитом (Т. 1 а.с.24).

За змістом статті 6 ЦПК України, суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц; у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц).

Проте, про свою незгоду із поданим розрахунком заборгованості висловив представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Нікольченко Б.Б.

Втім, суд не погоджується з такою позицією, оскільки вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором.

У пункті 3.1.1. Кредитного договору визначено, що починаючи з 10 червня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2 цього Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - Ануїтетні платежі) у сумі 428,68 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Пунктом 8.1 Кредитного договору, передбачено, що за порушення терміну сплати Ануїтетних платежів за цим договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в тому числі за день погашення простроченої заборгованості. У випадку часткової сплати суми Ануїтетного платежу пеня нараховується на його несплачену частину.

Так, з наданого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що частина платежів від позичальника надходила в сумі, що відповідає розміру визначеного сторонами ануїтетного платежу, однак з порушенням строків їх внесення, визначених умовами договору, а періодично у 2013 році та з 2014 року банк щомісячно нараховує пеню.

У даному випадку, суд погоджується із позицією представника позивача за первісним позовом, що саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і, відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини, а відповідач надати відповідні докази на спростування заборгованості.

Однак, як зазначає представник позивача та з чим погоджується суд, відповідачем за первісним позовом не надано жодного доказу на підтвердження як відсутності заборгованості, так і її наявності в іншому розмірі.

У той же час, матеріали справи не містять доказів відповідача за первісним позовом спростування наданого банком розрахунку заборгованості, як, відповідно, не надано власного розрахунку заборгованості або доказів, які підтверджують повернення ним кредиту у розмірі та строки, передбачені Кредитним договором.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22) зазначив, що встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суди попередніх інстанцій не врахували, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується та не оспорюється відповідачем ОСОБА_1 успішне проведення видачі йому коштів позивачем у готівковій формі, слід зазначити, що позивач має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування.

У даному випадку, суд вважає, що за час перебування даної справи у провадженні суду, а це з 2015 року, відповідач не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем.

До того ж, у даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду крім розрахунку заборгованості,також виписки по особовому рахунку (Т. 1 а.с.131-138, Т. 5 а.с.167-178).

У даному випадку варто зважати на правовий висновок до якого дійшов Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

Отже, згідно з положеннями ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

Отже виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

У даній справі виникнення заборгованості по кредиту підтверджується розрахунком заборгованості, який судом оцінено в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом - випискою по кредитному договору.

Відтак, наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

За таких обставин наявні підстави вважати доведеним розмір заборгованості, яку просить стягнути позивач з відповідача, яка складається із заборгованості по кредиту, по відсоткам за користування кредитом і пені.

Також є безпідставним твердження представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Нікольченка Б.Б. на те, що розрахунок заборгованості самостійно складений банком та підписаний його представником та не містить підпису позичальника, оскільки ні Кредитний договір, ні норми законодавства не вимагають погодження позичальників/боржників на складеному банком розрахунку заборгованості.

У такому випадку, як зазначалось вище, позичальник має право самостійно зробити розрахунок наявної у нього заборгованості, чим, відповідно, відповідач не скористався.

Водночас, доречним та таким, що заслуговує на увагу, є заперечення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Нікольченка Б.Б. з приводу того, що банк втрачає право нараховувати проценти та пеню на підставі кредитного договору після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Так, 01 квітня 2016 року ПАТ "Альфа-Банк" звернулося до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути заборгованість за Кредитним договором, що утворилась станом на 10 березня 2016 року, тобто після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості (09 червня 2015 року), збільшивши при цьому розмір заборгованості за процентами та за пенею.

У такому випадку варто зважати на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Отже, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки, зокрема, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №)14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Таким чином, позивач втратив право нараховувати проценти та пеню на підставі Кредитного договору після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Як уже зазначалося, позичальник, а відтак і поручителі, первинно взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами у строк встановлений Кредитним договором.

При цьому, статтею 559 ЦК України визначаються випадки припинення поруки.

Отже, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч. 1).

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем (ч. 2).

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника (ч. 3).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4).

Крім того, при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 грудня 2015 року у справі № 6-1707цс15, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за ним та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

Згідно з п. 10 Договорів поруки, вони набрали чинності з моменту їх підписання обома сторонами та керуючись умовами частини четвертої ст. 559 ЦК України діють до повного виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц).

Тому підставними є доводи відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, про порушення строків позовної давності звернення до суду з вимогою до поручителя про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Так, з наведених вище обставин вбачається, що позивач, як кредитор, скориставшись своїм законним правом на дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом та пені шляхом пред`явлення 31 жовтня 2014 року письмової вимоги про дострокове повернення кредиту як до позичальника, так і до поручителя, тим самим змінив достроково терміни виконання кредитних зобов`язань встановивши для позичальника та поручителя нові строки повернення всієї суми заборгованості по кредиту та, водночас, зумовив початок перебігу строку, протягом якого він набув право відповідно до закону задовольнити свої вимоги у судовому порядку.

Таким правом на задоволення своїх вимог у судовому порядку, позивач скористався у червні 2015 року, про що свідчить штамп суду про реєстрацію вхідної кореспонденції.

Проте, зважаючи на дату надіслання письмової вимоги, якою згідно поштового штемпеля є 05 листопада 2014 року, такий строк почав свій відлік саме з вказаної дати та закінчився щодо поручителя 05 травня 2015 року.

Отже, із зазначеного слідує, що позивач втратив у зв`язку із закінченням строків давності, який є преклюзивним і не підлягає поновленню, своє законне право на солідарне стягнення у судовому порядку з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитом.

Тому, на підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності, встановленої частиною 4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ "Альфа-Банк", який з 12 серпня 2022 року змінив найменування на АТ "Сенс Банк", про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 заборгованість, що утворилася станом на 10 квітня 2015 року у розмірі 400470,62 грн.

Що стосується зустрічного позову, то суд приходить до висновку, що такий задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання правочину недійсним.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України (чинна редакція) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 7 листа ВССУ від 27 вересня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Тобто, з аналізу вказаного вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зважаючи на цивільне законодавство, моментом вчинення правочину/укладення договору є момент досягнення згоди щодо його істотних умов, що, зокрема, визначено у ст. 638 ЦК України.

Згідно Кредитного договору, який власноручно підписав позивач за зустрічним позовом, останній письмово підтвердив, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Своїм підписом підтвердив, що під час укладання Договору, не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин, а також, що повідомлений про певні наслідки, які він може мати, в тому числі, в разі не виконання зобов`язань за кредитним договором.

Тому твердження позивача за зустрічним позовом про те, що банк перед укладенням договору не повідомив позивача в письмовій або усній формі щодо наявних форм кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі, про строк дії договору, тип процентної ставки, порядок дострокового повернення та ввів в оману позивача, не відповідає дійсності.

Отже, оскільки Кредитний договір був підписаний позивачем за зустрічним позовом, жодних зауважень, уточнень чи зміни його викладу він не висловив, а тому вказане свідчить про його згоду з умовами договору. Доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, тобто кредитний договір є укладеним.

Окрім того, у зв`язку з виникненням сумніві правильності та законності пред`явленої банком позовної вимоги, ОСОБА_1 ініційовано проведення судово-економічної експертизи у справі.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Варто звернути увагу на те, що застосування норм права, оцінки доказів є прерогативою лише суду, а не експерта, а тому суд вирішує справу відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно на основі експертного висновку.

Тому суд відхиляє висновок судово-економічної експертизи №1628, складений 20 лютого 2016 року судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи Віхляєвим О.К., оскільки такий висновок для суду не має заздалегідь встановленої сили, та спростовується встановленими судом обставинами, зокрема фактом укладення договору між сторонами, фактом отримання коштів позичальником, умовами укладеного між сторонами договору зі змінами та доповненнями, а також розрахунком заборгованості.

Згідно зі ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , вважаючи порушеними свої права, звернувся із зустрічним позовом у цій справі про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору, договорів поруки та окремих частин договорів купівлі-продажу прав вимоги до нього за кредитним та іпотечним договорами, більшості з яких він не є стороною.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 26 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсними, є насамперед сторони правочину.

Тобто зустрічний позов подала особа, яка не була стороною у всіх оскаржуваних договорах, а тому по відношенню до таких договорів, ОСОБА_1 є заінтересованою особою.

Разом з тим, варто зважати на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач, у даному випадку за зустрічним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі №920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Вирішуючи цей спір, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, надавши оцінку змісту порушеного права (інтересу) ОСОБА_1 оспорюваними договорами, де, в тому числі, позивач не є стороною, дослідивши обставини справи і наявні у ній докази, судом визнається недоведеним ОСОБА_1 належними засобами доказування, у розумінні положень статей 76-79, 95 ЦПК України, факт порушення такими договорами в оспорюваній частині прав і законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме права ОСОБА_1 порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.

На обґрунтування цього твердження необхідно також звернути увагу на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №910/15262/18 та від 03 березня 2020 року у справі №910/6091/19, де зазначається, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваними правочинами (їх частинами) є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскаржувані відповідачем ОСОБА_1 договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних їх умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, у зв`язку з чим такі вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно заяви співвідповідача та третьої особи ПАТ "Дельта Банк про застосування позовної давності до вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за Кредитним договором, то суд виходить із того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, тобто тільки у разі встановлення наявності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

При цьому, як уже зазначалося, судом не установлено порушення прав і законних інтересів позивача за зустрічним позовом, а тому є всі підстави для відмови у позові у зв`язку з його необґрунтованістю, а не з мотивів спливу позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року).

Заразом, суд, зважаючи на встановлені обставини, приходить до висновку, що звернення відповідача за первісним позовом із зустрічним позовом свідчить лише про зловживання процесуальними правами, спрямованими на ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором та сплати заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням його умов.

Принцип неприпустимості зловживання процесуальними правами ґрунтується насамперед на положеннях ч. 1 ст. 68 Конституції України, згідно з якою кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права в свободи, честь і гідність інших людей.

У п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Водночас, варто вказати, що у нерозривному взаємозв`язку з процесуальними правами, якими наділяються сторони, є матеріальні права.

Норми матеріального права мають на меті визначення змісту прав та обов`язків, суб`єктів права, завданням яких є вирішення питання для реалізації прав та обов`язків.

Норму матеріального права можна визначити як норму права, яка регулює суспільні (матеріальні) відносини шляхом їх прямого правового регулювання за допомогою визначення для їх учасників змісту прав, обов`язків і заборон.

Так, як неодноразово зазначалось, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

При цьому, зі змісту ст. 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому законом.

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, саме порушене, невизнане або оспорюване право або охоронюваний законом інтерес особи, яка звернулася з таким позовом.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі №911/792/18, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 визначає зміст свого порушеного права та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення своїх прав, а також обирає відповідний спосіб захисту такого права.

Однак, при перевірці судом доводів позивача за зустрічним позовом, в ході розгляду справи встановлено відсутність підстав для правового захисту, так як з моменту підписання оспорюваних ним договорів до моменту звернення до суду із зустрічним позовом про оспорювання таких договорів, які, на його думку, порушують його права, пройшов значний проміжок часу (з 2008 року по 2015 рік) за який у нього не виникало підстав для їх оспорювання.

Зазначене наводить суд на думку про те, що до моменту звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не вбачав порушень своїх прав та законних інтересів умовами оспорюваними ним договорів.

Отже, позивачем за зустрічним позовом створено спір, що має вочевидь штучний характер, є безпідставним та не спрямований на реальний захист прав, адже таким чином позивач зловживає своїм правом на судовий захист, при відсутності порушених будь-яких прав та охоронюваних законом інтересів.

Варто зазначити, що зустрічний позов, окрім усього, є ще й очевидно неправомірним, про що свідчить його подача всупереч наявним правовим висновкам у спірних правовідносинах, встановлених у судовому рішенні.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , заздалегідь усвідомлював безпідставність свого позову, однак всупереч інтересам правосуддя, а також засадам судочинства та нівелюючи надані йому права, звернувся з таким позовом.

Статтею 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №318/89/18 міститься положення про те, що наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті права та інтересу.

В іншій постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, Верховний Суд вказав, що зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Виходячи із вищенаведеного, в діях позивача за зустрічним позовом вбачається явне зловживання матеріальними (цивільними) правами, що має негативні наслідки для відповідача за зустрічним позовом, як фінансової установи, оскільки остання діяла у відповідності до вимог закону та виконала взяті на себе зобов`язання, що, відповідно, на законних підставах вимагається і від позивача за зустрічним позовом.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 3, 5, 11, 15, 16, 20, 203, 215, 217, 256, 252-255, 261, 509, 526, 527, 530, 598, 599, 610-612, 625-627, 638, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України (чинних на момент виникнення відповідних правовідносин), ст.ст. 3, 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 95, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В:

Позов Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", (з 12 серпня 2022 року зміна найменування на Акціонерне товариство "Сенс Банк") (код , МФО 300346, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 100) заборгованість за кредитним договором у розмірі 400470,62 грн. (чотириста тисяч чотириста сімдесят гривень шістдесят дві копійки), а саме: за кредитом -366844,85 грн. (триста шістдесят шість тисяч гривень вісімсот сорок чотири гривні вісімдесят п`ять копійок), по відсотках - 22537,79 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять сім гривень сімдесят дев`ять копійок), пеня - 11087,98 грн. (одинадцять тисяч вісімдесят сім гривень дев`яносто вісім копійок).

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", (з 12 серпня 2022 року зміна найменування на Акціонерне товариство "Сенс Банк") (, МФО 300346, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. В. Васильківська, буд. 100) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", співвідповідачів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега банк", третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору №1703/0408/55-004 від 15 квітня 2008 року, Іпотечного договору №1703/0408/55-004-Z-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-1 від 15 квітня 2008 року, Договору поруки №1703/0408/55-004-Р-2 від 15 квітня 2008 року та застосування правових наслідків недійсності правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суду складено 08 січня 2024 року.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Отупор К.М.