ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7339/23 Справа № 243/879/23 Суддя у 1-й інстанції - Фалін І.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 243/879/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Шумило І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє Тарасенко Віра Юріївна , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2023 року, яке ухвалено суддею Фаліним І.Ю. та повне судове рішення складено 19 червня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 09.07.2015, приблизно о 02-45 годині, на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» стався наїзд електровозом № ЧС-7 № 314 під керуванням ОСОБА_3 на трьох осіб, однією з яких була донька позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внаслідок вказаної транспортної події ОСОБА_4 загинула на місці.

Електропоїзд № ЧС-7 №314, який належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» є джерелом підвищеної небезпеки, та згідно з інформацією наданою на адвокатський запит Акціонерним товариством «Українська залізниця» від 07.12.2022 перебуває на балансі структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Позивач зазначив, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства не забезпечив всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів, тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_4 на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався.

Також позивач вказує, що у зв`язку зі смертю його доньки внаслідок наїзду на неї рухомого складу, він зазнав сильних душевних та моральних страждань, які полягали в порушенні нормальної життєдіяльності, оскільки він перебував у близьких стосунках із донькою, дуже її любив, а тому відчував та відчуває сильний душевний біль від втрати близької йому людини. Також у позивача було порушено нормальний сон, часто сняться жахи та він перебуває у стані постійного стресу. В родині донька була єдиною дівчинкою, а тому це лише поглиблює душевні страждання позивача. Враховуючи той факт, що втрата близької людини є для позивача незворотною втратою, що спричиняла, спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі сильні душевні страждання, а тому позивачу спричинена суттєва моральна шкода, яка потребує відшкодуванню у грошовій формі. При оцінці розміру нанесеної моральної шкоди позивачу, останній звертає увагу суду на слідуючі обставини такі як, збільшення прибутку EBITDA відповідача, згідно до Звіту рахункової палати, затвердженого Рішенням Рахункової палати від 23.11.2021 № 30-2, Статуний капітал товариства становить 00 гривень і поділяється на 229879115 простих іменних акцій номінальною вартістю 1000 гривень кожна, витрати на заробітну плату персоналу товариства.

Зважаючи на глибину та тривалість моральних страждань позивача, суттєвих незворотних негативних змін, які відбулися у його особистому житті, позивач вважає, що розмір моральної шкоди становить 992 400 грн, яку просив стягнути з відповідача на користь позивача, без урахування утримання податку на доходи фізичних осіб, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю дочки внаслідок дії джерела підвищеної безпеки.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 моральної шкоди на суму 742 400 грн та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі та стягнути вказану суму без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не була врахована ступінь вини власника джерела підвищеної небезпеки щодо забезпечення залізничної колії від нещасних випадків, не врахована чинна практика Верховного Суду з аналогічних питань. Вказує, що загибла була дочкою позивача і після її смерті позивач зазнає душевних та моральних страждань, на що судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника відповідача, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення. При цьому представник відповідача просить вийти за межі вимог апеляційної скарги та змінити рішення суду першої інстанції шляхом зменшення суми моральної шкоди до 30 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - Тарасенко В.Ю. в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника АТ «Українська залізниця» - Чаруковського Ю.В. в режимі відеоконференції, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника позивача та просив вийти за межі вимог апеляційної скарги та змінити рішення суду першої інстанції шляхом зменшення суми моральної шкоди до 30 000 грн, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 13.07.2015, про що зроблено відповідний актовий запис № 9.

Згідно висновку експерта № 20 Брт/15 від 24.11.2015 встановлено, що причиною смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стали чисельні травми несумісні з життям, які утворилися внаслідок зіткнення з потягом або залізничним транспортним засобом пересування. В крові трупу загиблої ОСОБА_4 спирти не виявлені.

Постановою слідчого СВ Барвінківського відділення поліції (м. Барвінкове) Ізюмського відділу поліції (м. Ізюм) ГУ НП в Харківській області старшого сержанта поліції Вічканова О.О. від 25 грудня 2015 року кримінальне провадження, відомості за яким 09 липня 2015 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000303, закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Зі змісту вказаної постанови слідує, що 09.07.2015 приблизно о 02-45 годині на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» ДП «Донецька залізниця» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» електровозом № ЧС-7 №314 під керуванням ОСОБА_3 смертельно травмовано трьох осіб, однією з яких була донька позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході перевірки даного повідомлення 10.07.2015 було проведено нараду при начальнику Дніпропетровського локомотивного депо за участю в.о. ТЧЗЕ Мельниченко С.М. , ТЧЗР Міщенко М.В. , ТЧГТ Зеленевського О.Є. , ТЧБР Коржакова А.С. , ТЧЮ Матусевич Ю.Я. , ТЧМІ Каравайцева В.В. , техніка Сергієнко А.В. , машиніста електровозу ОСОБА_3 та помічника машиніста електровозу ОСОБА_12 встановлено, що електровоз на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км рухався з дозволеною швидкістю 110 км/г, при екстреному гальмуванні гальмівний шлях склав 1000 м, розрахунковий гальмівний шлях 1003 м. Електровоз слідував в умовах обмеженої видомості при русі в кривій ділянці з використанням прожектора у темний час доби.

Отже в діях машиніста електровоза ОСОБА_3 та помічника машиніста електровозу ОСОБА_12 відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Згідно довідки Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 22.12.2022 № 15-20/5/311 слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07.10.2008 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та мала склад сім`ї: батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , брат ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , брат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно довідки № 21 від 22.12.2022 наданою Прелеснянською гімназією Відділу освіти Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчалася в Прелесненській ЗОШ І-ІІІ ст. в період з 01.09.2006 по 18.06.2015 та закінчила 9 класів. Свідоцтво про закінчення базової середньої освіти отримала.

Згідно листа Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 07.12.2022 № Ц-4-88/2836-22 наданого на адвокатський запит представника позивача - авоката Тарасенко В.Ю. слідує, що електровоз № ЧС-7 №314, який слідував у добу 09.07.2015 з поїздом № 92 перебуває на балансі структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно довідки наданої техніком Дніпропетровського локомотивного депо Сергієнко А.В. про розшифровку швидкістномірної стрічки ЧС-7 №314 поїзд № 92 машиніст ОСОБА_3 за 09.07.2015, було встановлено, що слідуя поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» о 02-44 годині на 981 км пк 1 перегон «ст. Гаврилівка-Язикове» при швидкості 110 км/г та вімкненому зеленому світлі локомотивного світлофора машиніст застосував екстренне гальмування (з наїздом). Встановлена швидкість по перегону «ст. Гаврилівка-Язикове» 120 км/г (982 км пк9 - 971 км пк6), 115 км/г (982 км пк9 - 979 км пк7, 975 км пк2, 973 км пк7), 110 км/г (979 км пк4-6). Гальмівний шлях склав S факт = 1000 м, S расч = 1003 м. Поїзд простояв 28 хвилин, та відправився о 03-12 годині.

Згідно актів комісійного огляду електровоза ЧС-7 № 314 від 10.07.2015 Дніпропетровського локомотивного депо, комісією було оглянутий електровоз ЧС-7 №314, та в ході огляду технічного стану секції № 1 електровоза ЧС-7 №314 пошкоджень не виявлено. Також, комісією була проведена перевірка технічного стану приладів безпеки руху та гальмівного обладнання електровоза ЧС-7 №314, під час якої виявлено, що прилади безпеки руху і радіозв`язку, дія звукових сигналів та система піскоподачі знаходилися у справному стані і задовольняли вимогам Інструкцій ЦТ-0073, ЦТ-ЦШ-0072 та Правилам ремонту ЦТ-0039. Автогальмове обладнання знаходиться у справному стані і задовольняє вимогам Інструкцій № ЦТ-0058, № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015, Правилам ремонту ЦТ-0039 та Правилам технічної експлуатації залізниць України. Локомотив обладнаний чавунними гальмівними колодками. Товщина гальмівних колодок відповідає вимогам п. 3.2.5 Інструкції № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 та п. 3.3.11 Правилам ремонту ЦТ-0039 (не менше 15 мм). Крім того, комісією була виконан перевірка технічно-гальмівного обладнання електровоза ЧС-7 №314 під час якої зауважень в роботі невиявлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту смерті дочки позивача внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є АТ «Українська залізниця», а тому останнє зобов`язане відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю дочки, розмір якої судом визначено у 200 000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, якщо шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, вказане не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18, справа № 210/5258/16-ц, та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18, справа № 336/3665/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, провадження № 61 - 12464св20, від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17, провадження № 61 - 19345св19.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню заподіяної позивачу моральної шкоди, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та при встановленні розміру моральної шкоди врахував фактичні обставини, а саме те, що смерть ОСОБА_4 наступила без умислу відповідача, тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити розмір заподіяної моральної шкоди в сумі 200 000 грн., з чим погоджується і колегія суддів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що розмір моральної шкоди є заниженим, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи щодо зменшення розміру морального відшкодування та зміни рішення суду першої інстанції шляхом зменшення суми моральної шкоди до 30 000 грн, оскільки відповідачем по справі рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що моральна шкода завдана позивачу смертю його дочки, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивача йому душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз, та будуть тягнути у подальшому, з віком, додаткові зусилля з його боку на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті дочки у житті позивача не можливо. Внаслідок смерті дочки, позивач позбавлений матеріальної та моральної підтримки з боку померлої у житті в майбутньому.

Визначаючи розмір моральної шкоди судом першої інстанції вірно враховано вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, яку позивач зазнав внаслідок смерті своєї дочки, характер та тривалість його немайнових втрат та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, тому суд дійшов правильного висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на відшкодування завданої позивачу смертю рідної людини моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, тому сума морального відшкодування має бути визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає доповненню із зазначенням в рішенні що сума морального відшкодування стягнута без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, при цьому апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні шляхом доповнення рішення посиланням на те, що сума морального відшкодування стягнута без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє Тарасенко Віра Юріївна , - задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2023 року змінити, доповнивши посиланням на те, що сума морального відшкодування стягнута без стягнення податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: