Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 2-5870/07

провадження № 61-17925св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою, - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив визнати за ним право власності на приміщення горища над квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 згідно технічного паспорту.

Позов мотивований тим, що він є власником квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Вказані квартири розташовані на останньому четвертому поверсі житлового будинку. З метою облаштування належних житлових умов ним було реконструйовано дані квартири та здійснено ремонтні роботи.

З урахуванням того, що будинок АДРЕСА_3 відноситься до старого житлового фонду, він змушений був за власні кошти відремонтувати горище та дах будинку.

Враховуючи, що за його кошти були проведені ремонтні роботи горища, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на дахове приміщення площею 190, 6 кв. м над квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно технічного паспорту.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа № 1- 2/2004) допоміжні приміщення (у тому числі горища) є власністю власників квартир.

Відповідачі не заперечували проти оформлення дахового приміщення за позивачем ОСОБА_1 , тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, особа, яка не брала участь у справі, - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, у жовтні 2018 року оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що горище є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, яке належить співвласникам квартир на праві спільної сумісної власності. Законодавством не передбачено визнання права власності на допоміжні приміщення за окремим співвласником багатоквартирного будинку.

ОСОБА_1 не надав належні та допустимі докази перебування горища і даху будинку в аварійному стані та не довів, що їх технічний стан створює загрозу належним йому на праві власності квартирам.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до експлуатаційної організації з питань належного утримання будинку і погодження з балансоутримувачем проведення ремонтних робіт за власний рахунок.

На час розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення рішення багатоквартирний житловий будинок на АДРЕСА_3 перебував на балансі КП «ЖКС «Порто-Франківський» - комунального підприємства, створеного Одеською міською радою, яке самостійно або в особі свого єдиного уповноваженого органу - представництва по управлінню комунальною власністю, мало повноваження на управління майном комунальної власності та його обслуговування, до якого відносився і багатоквартирний житловий будинок, в якому розташоване горище, право власності на яке визнано за ОСОБА_1 .

Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником представництва по управлінню комунальною власністю.

Враховуючи наведене, немає підстав для висновку, що оскаржуваним судовим рішенням не було вирішене питання про права балансоутримувача будинку, який здійснював його обслуговування на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради не набув право на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки суд не вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Департамент комунальної власності Одеської міської ради оскаржує рішення, яке не стосувалося його прав та обов`язків, оскільки предметом спору є майно, яке не відносилось на час розгляду справи і не відноситься на теперішній час до майна комунальної власності.

Спірне житлове приміщення є допоміжним та його співвласниками є, зокрема, позивач і відповідачі. Воно не відноситься до нежилих приміщень та не є окремим самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Постанова апеляційного суду про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси порушує принцип юридичної визначеності. Встановлення процесуальних строків має на меті обмеження шляхів зловживання учасниками своїми процесуальними правами та забезпечення державою стабільності відносин, які виникають на підставі судових рішень.

В цій справі Департамент комунальної власності Одеської міської ради оскаржив рішення через 12 років після його ухвалення.

Апеляційний суд обґрунтував своє рішення недопустимими та неналежними доказами, які були подані до апеляційного суду адвокатом Піскуновою О. М. разом з клопотанням про залучення до участі в справі ОСББ «Дворянська-8» у якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

У судовому засіданні це клопотання не розглядалося, питання про долучення доказів до матеріалів справи не вирішувалося.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

12 листопада 2019 року справа № 2-5870/07 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 09 квітня 1999 року.

ОСОБА_1 також є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2005 року.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що згідно з рішенням Одеської міської ради № 1360-VII від 07 грудня 2016 року «Про передачу багатоквартирних жилих будинків, що обліковуються на балансі комунальних підприємств житлово-комунального сервісу Одеської міської ради, в управління (на баланс) об`єднань співвласників багатоквартирних будинків» на баланс створеному ОСББ «Дворянська 8» переданий жилий багатоквартирний будинок на АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту прийому-передачі від 30 червня 2017 року вищезазначений житловий будинок переданий з балансу КП «ЖКС «Порто-Франківський» на баланс ОСББ «Дворянська 8».

Апеляційний суд встановив, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення багатоквартирний жилий будинок АДРЕСА_3 перебував на балансі КП «ЖКС «Порто-Франківський» - комунального підприємства, створеного Одеською міською радою, яка самостійно або в особі свого єдиного уповноваженого органу - представництва по управлінню комунальною власністю, мала повноваження на управління майном комунальної власності та його обслуговування.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року в апеляційному порядку оскаржив Департамент комунальної власності Одеської міської ради, вказуючи про те, що він є правонаступником представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, яке на момент ухвалення судом першої інстанції рішення здійснювало розпорядження та управління нежитловим даховим приміщенням, що розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Дворянська, 8.

Окрім того, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до апеляційного суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2019 року поновлено Департаменту комунальної власності Одеської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року та відкрито апеляційне провадження у справі. Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження суд вказав про те, що заявник про рішення суду дізнався 05 жовтня 2018 року з листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 02 жовтня 2018 року № 8752-12/189.

Оскаржуване в апеляційному порядку рішення Приморського районного суду м. Одеси було ухвалено 16 червня 2007 року.

Встановлено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав апеляційну скаргу після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення.

Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення від 16 червня 2007 року для Департаменту комунальної власності Одеської міської ради розпочався згідно з матеріалами справи 05 жовтня 2018 року. А 19 жовтня 2018 року Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 352 ЦК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З огляду на наведені норми закону, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Вирішення такого питання є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права та інтереси особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 333/537/13-ц (провадження № 61-17767св19).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що питання управління комунальною власністю, до якої належить дахове приміщення в будинку АДРЕСА_3 , на момент ухвалення оскаржуваного рішення належало до повноважень представництва по управлінню комунальної власністю, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради, тому оскаржуваним рішенням було вирішене питання про його права та обов`язки.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша-друга статті 358 ЦК України).

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 вищевказаного Закону спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

У Рішенні від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

На час набуття ОСОБА_1 права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, відповідно до пункту 17 якого нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, і до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на приміщення горища в будинку АДРЕСА_3 , яке відповідно до положень діючого законодавства є допоміжним приміщенням у будинку, а тому таке приміщення не могло перейти в комунальну власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2007 року було вирішене питання про права та інтереси Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що Верховний Суд не вправі вирішувати процесуальне питання про закриття апеляційного провадження, справа підлягає направленню до апеляційного суду для вирішення такого питання та завершення розгляду цієї справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Ю. Тітов

СуддіН. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук