ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1157/22 Номер провадження 22-ц/814/2932/23Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2023 року (ухвалене суддею Вірченко О.М., повний текст складено суддею 20 січня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та зобов`язання повернути земельну ділянку, зустрічним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» до ОСОБА_2 про зобов`язання надати підтверджуючий документ про отримання авансового платежу, -

В С Т А Н О В И В :

24 червня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Славутич» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та зобов`язання повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 4,300 га, яка розташована на території Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області, кадастровий номер :00:007:0052, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказану земельну ділянку за договором оренди землі від 01 серпня 2017 року позивач передав у оренду строком на 10 років СТОВ «Славутич». Пунктом 9 даного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем в розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки, у відповідності з п. 11 договору орендна плата вноситься один раз на рік до 31 грудня поточного року. В 2017 році нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації становила 125785,50 грн, тому розмір орендної плати мав щорічно становити 12578 грн. Вказує, що з 2017 року по 2019 рік включно відповідач не сплачував позивачу орендну плату, на усні вимоги не реагував, в зв`язку із чим він 30 листопада 2021 року надіслав претензію з вимогою виплатити йому заборгованість по орендній платі. В грудні 2021 року відповідач перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 кошти в сумі 18300 грн, сплативши таким чином орендну плату за 2020 рік в розмірі 12578 грн та частково за 2021 рік в розмірі 5722 грн. Недоплата за 2021 рік становить 6856 грн.

Фактично чотири роки поспіль відповідач порушував свої зобов`язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою, ніяких послуг в рахунок орендної плати від СТОВ «Славутич» позивач не отримував. На даний час заборгованість по орендній платі становить 44590 грн. Згідно п. 37 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї з сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором. Систематичне порушення відповідачем умов договору щодо невиплати орендної плати є істотним, оскільки внаслідок такого порушення ОСОБА_2 позбавлений можливості отримати плату за договором оренди, на яку він розраховував при його укладенні.

В зв`язку з наведеним просив розірвати договір оренди, укладений між ним та СТОВ «Славутич» 01 серпня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті орендної плати в розмірі 44 590 грн; зобов`язати СТОВ «Славутич» повернути йому земельну ділянку, а також стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір.

28 липня 2022 року СТОВ «Славутич» подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , в якій прохав зобов`язати ОСОБА_2 виконати умови домовленості між ним та директором СТОВ «Славутич» П`ятьком А.І. про надання розписки про отримання авансового платежу за оренду земельної ділянки кадастровий номер :00:007:0052 за три роки з 2017 по 2019 роки включно в розмірі 35000 грн та стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 76-79).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та зобов`язання повернути земельну ділянку задоволено частково.

Розірвано договір оренди землі від 01 серпня 2017 року № 140/08-17, укладений між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Славутич», право оренди за яким зареєстровано держаним реєстратором комунального підприємства « Реєстраційно - інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області Котляревським Сергієм Олександровичем, номер запису про інше речове право 21880493 від 11 серпня 2017 року, щодо земельної ділянки площею 4,300 га, кадастровий номер :00:007:0052.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» на користь ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі за 2019 рік в розмірі 10 125 (десять тисяч сто двадцять п`ять) грн 70 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 1443 (одна тисяча чотириста сорок три) грн 12 коп.

В задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» до ОСОБА_2 про зобов`язання надати підтверджуючий документ про отримання авансового платежу - відмовлено.

З вказаним рішенням, в частині вирішення первісного позову, суду частково не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті орендної плати в розмірі 44590 грн.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що він мав отримувати від відповідача кошти в сумі 12578 грн щорічно як чистий прибуток, а відповідач сплачувати відрахування до бюджету та військовий збір власними коштами. Вказує, що суд першої інстанції не вірно застосував строк позовної давності до частини його вимог, оскільки він звернувся до суду з негаторним позовом, а тому вважає, що до на вказані правовідносини не поширюється позовна давність.

Крім того, з вказаним рішенням суду, у вказаній частині, не погодився СТОВ «Славутич» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог останнього відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що позивач навмисно, без будь-якої поважної причини щорічно не отримував орендну плату протягом 2017-2021 років, тому суд неправильно оцінив обставини багаторічного безпричинного неотримання позивачем орендної плати. Вважає, що до вказаних правовідносин мали бути застосовані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у справі №390/34/17 від 10 квітня 2019 року.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи сторони та інші особи будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи у судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 01 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та СТОВ «Славутич» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,300 га, кадастровий номер :00:007:0052, що розташована на території Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області, з метою вирощування сільськогосподарської продукції (а.с. 6-7).

Право власності позивача на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом про право власності на землю серії ЯЗ № 174494 (а.с. 10).

Право оренди зареєстровано держаним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області Котляревським С.О., номер запису про інше речове право 21880493 від 11 серпня 2017 року (а.с. 11).

У відповідності з п. 8 договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2017 року вказаний договір було укладено строком на 10 років, починаючи з дати його реєстрації.

Пунктом 5 договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 125785,50 грн.

Пунктом 9 вказаного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем в розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки в грошовому вигляді. Згідно з п. 11 договору орендна плата вноситься один раз у рік до 31 грудня поточного року. В пункті 12 договору передбачено, що передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати проводиться тільки за письмовою згодою сторін на час проведення виплат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасна виплата орендної плати є порушенням п.11 договору про оренду землі від 01 серпня 2017 року, що є підставою для його розірвання.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за орендну плату за 2017-2019 роки є обґрунтованими, однак суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення суми боргу за 2017-2018 роки у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Тому стягнув заборгованість по орендній платі лише за 2019 рік в розмірі 10125,70 грн, з урахуванням положення ПК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу (ЦК) України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Законом України № 161-ХІУ від 06 жовтня 1998 року «Про оренду землі» (надалі Закон України «Про оренду землі») визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати.

Згідно з положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Судом встановлено, що пунктом 11 оскаржуваного договору оренди земельної ділянки від 01.08.2017 року визначено, що орендна плата вноситься один раз у рік до 31 грудня поточного року.

З наданих матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з претензією, в якій зазначив, що з моменту підписання договору СТОВ «Славутич» жодного разу не було проведено виплату орендної плати; звернув увагу, що невиплата орендної плати є суттєвим порушенням умов договору оренди та чинного законодавства України, що регулює договірні відносини щодо оренди земель, яке тягне за собою розірвання договору оренди; попередив про намір звернення до суду, а також просив негайно провести виплату орендної плати за період 2017-2020 років (а.с. 13).

З повідомлення СТОВ «Славутич» від 28 грудня 2021 року № 125 вбачається, що відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що 22 грудня 2021 року за платіжним дорученням № 7560 відповідач перерахував на його картковий рахунок орендну плату за земельну ділянку за 2020, 2021 роки в загальному розмірі 18 300 грн (а.с. 12).

Згідно з довідкою від 12 грудня 2022 року № 69, виданою СТОВ «Славутич», ОСОБА_2 вбачається, що за період з 2017 по 2022 роки була нарахована орендна плата за земельну ділянку кадастровий номер :00:007:0052, з якої сплачені податки до бюджету: за 2017 рік 15094,26 грн, за 2018 рік 15094,26 грн, за 2019 рік 11366,46 грн, за 2020 рік 11366,46 грн, за 2021 рік 11366,46 грн, за 2022 рік 11 650 грн.

З вказаних сум нараховані та сплачені ПДФО та військовий збір відповідно: за 2017 рік 2716,97 грн та 226,41 грн, за 2018 рік 2716,97 грн та 226,41 грн, за 2019 рік 2045,96 грн та 170,50 грн, за 2020 рік 2045,96 грн та 170,50 грн, за 2021 рік 2045,96 грн та 170,50 грн, за 2022 рік 2097 грн та 174,75 грн. За 2020 рік виплачено 9 150 грн, за 2021 рік виплачено 9 150 грн, за 2022 рік виплачено 9378,25 грн (а.с. 140).

Факт виплати грошової суми орендної плати за 2022 рік в розмірі 9378,25 грн підтверджено платіжним дорученням від 09 грудня 2022 року № 162 (а.с. 138), відомістю нарахування коштів № 81 (а.с. 139).

Орендну плату за 2020 рік відповідачем позивачу було сплачено лише 22 грудня 2021 року за платіжним дорученням № 7560, що підтверджується листом СТОВ «Славутич» від 28 грудня 2021 року № 125 та не заперечувалось представником відповідача під час судового розгляду.

Таким чином, судом встановлено наявність заборгованості у СТОВ «Славутич» перед ОСОБА_2 зі сплати орендної плати за землю за 2017-2019 роки, а також факт несвоєчасної сплати орендної плати за 2020 рік, що є порушенням п. 11 договору про оренду землі від 01 серпня 2017 року.

Неналежне виконання умов договорів, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договорів оренди, яке дає право орендодавцям вимагати розірвання таких договорів, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість.

Такий висновок суду викладений у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17, від 10.10.2019 у справі №293/1011/16-ц, від 04.12.2019 у справі №318/433/18, які у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Пунктом 38 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлені під час розгляду справи факти несвоєчасного систематичного внесення орендної плати за земельну ділянку свідчать про неналежне виконання відповідачем умов договору, що є підставою для розірвання договору оренди землі.

Посилання СТОВ «Славутич» в апеляційній скарзі на те, що відповідач протягом 2017-2021 років сплачував обов`язкові платежі до бюджету, а саме ПДФО та військовий збір, що є доказом нарахування орендної плати за ці роки та належне виконання відповідачем положень договору оренди землі від 01 серпня 2017 року не береться судом до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджують факту виплати позивачу орендної плати.

Крім того, з повідомлення СТОВ «Славутич» від 28 грудня 2021 року № 125 вбачається, що 22 грудня 2021 року за платіжним дорученням № 7560 відповідач перерахував на картковий рахунок позивача орендну плату за земельну ділянку за 2020, 2021 роки в загальному розмірі 18 300 грн (а.с. 12).

Отже, вказані обставини свідчать про те, що СТОВ «Славутич» провів орендну плату за 2020 рік, не в строки визначені договором, а лише після звернення позивача з претензією до відповідача.

Матеріали справи не містять доказів про те, що орендар СТОВ «Славутич» вживав заходів щодо виплати орендної плати позивачу, та повідомляв останнього листами про їх нарахування за 2017-2021 роки та про можливі варіанти отримання такої плати.

Також, місцевий суд правильно зазначив, що пояснення свідка ОСОБА_3 не можуть бути доказом отримання позивачем орендної плати за 2017-2019 роки, оскільки останній не бачив факту передачі грошей ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими, та не вказують на належне виконання відповідачем положень договору оренди землі від 01 серпня 2017 року.

Посилання СТОВ «Славутич» в апеляційній скарзі на те, що до вказаних правовідносин мала бути застосована доктрина з посиланням на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 є безпідставними, оскільки стосуються інших правовідносин, аніж у цій справі.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по орендній платі місцевий суд правомірно виходив з наступного.

Щодо встановлення початку перебігу строку позовної давності.

Особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач СТОВ «Славутич» заявив про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по орендній платі за 2017-2019 роки та просив відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Так, пунктом 11 договору оренди землі, укладеного між сторонами, визначено, що орендна плата вноситься один раз у рік до 31 грудня поточного року.

Таким чином, позивач набув право вимоги орендної плати за 2017 рік з 01 січня 2018 року, за 2018 рік з 01 січня 2019 року, за 2019 рік з 01 січня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про порушення своїх прав в частині несплати орендних платежів за договірний період, тому звернувшись до суду 24 червня 2022 року, він пропустив трирічний строк позовної давності за вимогами по сплаті орендної плати за 2017-2018 роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, в даному випадку суд правильно зазначив, що позивач, не отримавши своєчасно орендну плату, знав (повинен був знати) про порушення свого права і мав об`єктивну можливість вжити заходів для його захисту у спосіб та в порядку, передбаченому матеріальним та процесуальним законом.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості за орендну плату за 2017-2019 роки, та правомірно відмовив у задоволенні вимог про стягнення суми боргу за 2017-2018 роки у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він нібито звернувся до суду з негаторним позовом на який не поширюється позовна давність є необґрунтованими, так як позов про розірвання договору оренди землі належить до зобов`язально-правових способів захисту, оскільки між сторонами є договірні відносини, а тому не може розглядатися як негаторний позов.

Такий висновок суду викладений у постанові ВП ВС від 02.11.2022 року у справі №922/3166/20який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.

Задовольняючи частково вимогу позивача про стягнення орендної плати за 2019 рік у розмірі 10125,70 грн місцевий суд правильно зазначив, що вказана сума підлягає стягненню з урахуванням положення ПК України (12578,5 - 2264,13 (ПДФО) - 188,68 (ВЗ)).

Доводи апелянта про те, що він мав отримувати від відповідача кошти в сумі 12578 грн щорічно як чистий прибуток, а відповідач сплачувати відрахування до бюджету та військовий збір власними коштами є необґрунтованими, виходячи з наступних підстав.

Перевіркою правильності розрахунку суми заборгованості за договором оренди встановлено наступне.

Пунктом 9 вказаного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем в розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки в грошовому вигляді.

Пунктом 5 Договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 125785,50 грн (сто двадцять п`ять тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень 50 копійок).

Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України, базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, тобто будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 164.2.5 пункту 164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому пунктом 170.1 статті 170 цього Кодексу.

Підпунктами 168.1.1 та 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України визначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Особливості оподаткування доходів від надання нерухомості в оренду регламентується пунктом 170.1 статті 170 ПК України, відповідно до підпункту 170.1.1 якого податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар. При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.

Доходи, від надання в оренду (суборенду) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування (виплати) за ставкою 18 відсотків.

Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого відповідно до підпункту 164.2.5 пункту 164.2 статті 164 ПК України, тобто, дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування) у порядку, встановленому пунктом 170.1 статті 170 ПК України. Ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Відповідно до статті 163 ПК України, об`єктом обкладення податком на доходи фізичних осіб є, зокрема, загальний річний оподатковуваний дохід, тобто будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що для того, аби утримати з доходу (орендної плати) ПДФО та ВЗ обов`язковою умовою є нарахування (виплата, надання) такого доходу.

Згідно з п.п. 1.5 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у ст. 171 цього Кодексу, зокрема податкові агенти для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Таким чином, CТОВ «Славутич», яке виплачує доходи фізичній особі (орендна плата за договором оренди земельної ділянки), є податковим агентом щодо таких доходів.

Відповідно до п.п. 1.4 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною п.п. 1.3 цього пункту (1,5%).

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст. 176 Податкового кодексу.

Орендна плата є доходом орендодавця. Такий дохід оприбутковується шляхом сплати орендодавцем (фізичною особою) до державного бюджету податку на доходи фізичних осіб за ставкою 18% і військового збору за ставкою 1,5%. Оприбуткування доходу орендодавця (нарахування, утримання та перерахування до бюджету) здійснюється його податковим агентом орендарем.

Отже, орендна плата вноситься орендодавцю (фізичній особі) після утримання з неї податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Отже, СТОВ «Славутич» для забезпечення виконання ним обов`язку податкового агента щодо виплачених фізичній особі доходів у вигляді орендної плати зобов`язаний своєчасно та повністю нарахувати, утримати та сплатити (перерахувати) до бюджету податок з доходу фізичних осіб військовий збір з доходу, що виплачується на користь платника та оподатковується під час такої виплати за її рахунок. Також він має подати у строки, встановлені Податковим кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок (форма № 1ДФ) до контролюючого органу за місцем свого розташування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по орендній платі за 2019 рік у розмірі 10125,70 грн з урахуванням положення ПК України (12578,5 - 2264,13 (ПДФО) - 188,68 (ВЗ)).

Таким чином доводи, які викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич» залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 26 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова