Справа № 202/1395/23
Провадження № 2/202/1013/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Ісаєвої Д.А.,

за участі секретаря судового засідання Разнатовської А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

23.01.2023 до суду звернувся представник позивача із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог йдеться про те, що після смерті ОСОБА_2 , який є батьком позивача відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку під цією будівлею та на інше майно, що належало померлому.

ОСОБА_1 в 2008 році як спадкоємець першої черги (що підтверджується свідоцтвом про народження) звернулась до Державного нотаріуса Новогродівської державної нотаріальної контори, а саме до нотаріуса Коліушко Л.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Надалі була відкрита спадкова справа № 135/2008, та отримано свідоцтва на право.

12.10.2022 року за довіреністю ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 знову звернувся з заявою про прийняття спадщини на житловий будинок житловою площею 41,2 м2., а також на господарські будівлі та споруди,який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку яка розташована під цією будівлею до Державного нотаріуса Новогродівської державної нотаріальної контори, а саме до нотаріуса Коліушко Л.Г. Однак постановою від 30.10.2022 року нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно.

На підставі наведеного просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому підтримав позовні вимоги, просив засідання провести за його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини не явки не повідомив, був повідомлений належним чином.

З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлені такі фактичні обставини спірних правовідносин.

Згідно копії свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку під цією будівлею та на інше майно, що належало померлому

ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, отже є спадкоємцем за законом першої черги спадкування після смерті батька.

ОСОБА_1 в 2008 році як спадкоємець звернувся до Державного нотаріуса Новогродівської державної нотаріальної контори,Коліушко Л.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, після чого була відкрита спадкова справа № 135/2008.

Постановою державного нотаріуса Новогродівської державної нотаріальної контори Коліушко Л.Г. 30.10.2022 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок відмовив з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно.

Відповідно до реєстраційного посвідчення про реєстрацію земельної ділянки АДРЕСА_2 зареєстровано за громадянином ОСОБА_2 загальна площею 600 м2 на підставі вищезазначеного договору зареєстрованим у книзі Селидівського БТІ за № 651 від 10.03.1965 року.

Згідно договору дарування від 21.07.1970 року ОСОБА_2 подарував будинок АДРЕСА_3 , а ОСОБА_5 прийняла в дар будинок, жилою площею 41,2 квадратних метрів з надвірними будівлями за вищевказаною адресою.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону від 05.10.1982 року ОСОБА_2 спадкував майно ОСОБА_5 , а саме жилого будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 600 кв. м., на якій розташований один житловий будинок жилою площею 41, 2 кв. м, погреб, кухня, паркани, сарай. Житловий будинок належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого Красноармійською державною нотаріальною конторою 21.07.1970 року за реєстром № 3471, зареєстрованого в Селидівському БТІ 14.08.1970 року за № 419.

Крім цього 09.07.1997 року Новогродівському міською радою було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку під будівлею за адресою: АДРЕСА_1

Згідно відповіді адміністратора відділу з питань надання адміністративних послуг Новогродівської міської ради, то за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований був ОСОБА_2 , 1929 року народження з 24.07.2001 року по 17.12.2007 рік та ОСОБА_1 , 1955 року народження з 23.10.2000 року по сьогоднішній день.

Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст.1218 УК України).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язані звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верхового Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

У 1982 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Реєстрація (оформлення) права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них , що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року регулюється відповідно до Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127)

Пунктом 43 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на Об`єкти, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Рішенням виконавчим комітетом Новогродівської міського сонету депутатів трудящих від 24.12.1958 року було видано договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 30.12.1958 року, за яким ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 під будівництво житлового будинку, що підтверджую законність користування ОСОБА_2 земельною ділянкою та будування на ній будинку, що відповідно до вищезазначеного порядку дозволяє провести державну реєстрації права власності за ОСОБА_2 , який в подальшому подарував вже побудований будинок на даній земельній ділянці та в подальшому отримав його у спадок.

Згідно з частиною другою статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Згідно статі 25 Цивільного Кодексу України /далі також - ЦК/ цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Таким чином, після смерті особи, органи виконавчої влади не мають права оформляти право власності на об`єкт нерухомості.

У відповідності до частини першої статті 328 ЦК, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, власник майна, згідно статті 392 ЦК, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03 серпня 2004 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 67 Закону України Про нотаріат свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009року №14«Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати що найменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

ОСОБА_1 в установлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 , однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту законні права позивача шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.ст. 328, 392, 1241, 1258, 1261, 1268, 1296 ЦК України, керуючись ст.ст.13, 19, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_6 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 69,9 та жилою площею 41,2 кв.м з надвірними будівлями прибудова до житлового будинку, погреб, літня-кухня сарай, навіс, сарай, огорожа та на земельну ділянку під цими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.А. Ісаєва