ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» листопада 2023 року

м. Харків

справа № 953/20085/21

провадження № 22ц/818/1734/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, представниця відповідача Богуцька В. В., Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року в складі судді Зуба Г.А.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що за його зверненням 12 листопада 2015 року Харківським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області розпочато досудове розслідування кримінального провадження №004347.

22 грудня 2015 року прокурором Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області Лісняк О.О. складено повідомлення про підозру щодо ОСОБА_2 , з якого вбачається, що 12 листопада 2015 року зазначена особа завдала йому тілесних ушкоджень у дворі Харківського районного суду Харківської області.

Вказав, що досудове розслідування завершено. 29 січня 2016 року затверджено обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 та передано його до суду. 01 лютого 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №004347 надійшов до Харківського районного суду Харківської області та цього ж дня отриманий головуючим суддею Полєхіним А.Ю., який ухвалою від 05 лютого 2016 року призначив підготовче судове засідання. В межах вказаного кримінального провадження він подав цивільний позов про стягнення зі ОСОБА_2 на його користь завданої моральної шкоди в розмірі 223 236,00 грн.

Зазначив, що кримінальна справа №635/1118/16-к щодо притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення щодо нього, а саме умисне спричинення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності (частина 2 статті 125 КК України) розглядається Харківським районним судом Харківської області дотепер, тобто понад п`ять з половиною років. Станом на жовтень 2021 року справу досі не розглянуто та не призначена дата чергового судового засідання. Вказана справа не є складною. Вчинене правопорушення кваліфікується як кримінальний проступок. У справі не багато учасників та свідків, наявний відеозапис подій та висновки експертиз.

Проте, розгляд справи відкладався 57 разів з різних підстав. При цьому найчастіше у зв`язку із: зайнятістю головуючого судді в розгляді інших справ; неодноразовим викликом або неявкою свідків; відсутністю обвинуваченого в судовому засіданні, приводом обвинуваченого; з підстав надання часу для ознайомлення із матеріалами справи захиснику обвинуваченого; у зв`язку із неодноразовою зміною групи прокурорів та необхідністю надання часу прокурору для ознайомлення із матеріалами кримінальної справи. Також змінено головуючого суддю ОСОБА_3 у зв`язку з його звільненням на суддю ОСОБА_4 .

Крім того, із призначених 57 судових засідань перерви між судовими засіданнями тривали: понад місяць 11 разів; понад півтора місяці 11 разів; понад два місяці 8 разів, що свідчить про штучне затягування судового процесу з боку суду.

Вказав, що суд допустив надмірну тривалість процесу з розгляду кримінальної справи №635/1118/16-к, що не відповідає принципу «розумного строку» та вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з цим порушені його права на ефективний судовий захист в національному органі та спричинена моральна шкода.

Зазначив, що він зазнав та продовжує зазнавати душевних страждань, адже особа, яка здійснила кримінальне правопорушення щодо нього, й досі не зазнала відповідного покарання в міру своєї вини. Внаслідок затягування судового процесу в силу статті 49 КК України винна особа буде звільнена від кримінальної відповідальності. Тривала судова тяганина порушила його звичайний спосіб життя. Він змушений їздити до іншого населеного пункту.

Вказав, шо за порушення його прав та завдання моральної шкоди несе відповідальність держава.

Просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 1 458 624,02 грн, яка спричинена порушенням державою його прав як людини внаслідок надмірної тривалості судового розгляду справи № 635/1118/16-к, що не відповідає принципу «розумного строку», закріпленому в статтях 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частині 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Він звільнений від обов`язку доказування моральної шкоди, оскільки існує презумпція шкоди. Міністерство юстиції України є належним співвідповідачем у справі, оскільки суд як юридична особа не порушував його права та як інституція не може бути відповідачем у справі.

20 вересня 2023 року до суду апеляційної інстанції від Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що він не є належним відповідачем, оскільки не наділений повноваженнями представляти державу у такій категорії справ, не брав участь у спірних правовідносинах, його діями шкоду не завдано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити апеляційну скаргу. Посилався на те, що вже 7 років справу розглядає суд першої інстанції, яка не складна, на його погляд, за обставинами. Йому відомо і про завантаженість суддів і про те, що в Харківському районному суді Харківської області, як і в інших судах України недостатньо суддів, тому і його справа розглядається тривалий час. Змінилося вже три судді. Справу призначено до розгляду на 28 листопада 2023 року. Разом з тим, він вважає, що, не дивлячись на ці труднощі, а також на те, що наразі країна знаходиться в стані війни, його справа повинна бути розглянута та ухвалено вирок відносно ОСОБА_2 , який спричинив йому тілесних ушкоджень. Щодо належного відповідача, ОСОБА_1 заявив, що він неодноразово в усній формі наполягав на заміні належного відповідача, однак, суд першої інстанції його клопотання проігнорував.

В свою чергу представниця Міністерства юстиції України заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримала відзив на апеляційну скаргу та вважала, що позивач вказав неналежного відповідача, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позову. На її думку слід було залучити до участі у справі як співвідповідача Державну судову адміністрацію, однак, позивач про це клопотання не заявляв.

До суду апеляційної інстанції Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилася. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності Державної казначейської служби України на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача Міністерства юстиції України, яке не може відповідати за дії Харківського районного суду Харківської області.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на розгляді Харківського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження № 635/1118/16-к, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004347 від 13 листопада 2015 року щодо ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України (а. с. 28-30).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2016 року призначено підготовче судове засідання на 12 лютого 2016 року о 13:30.

12 лютого 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченого та потерпілого.

04 березня 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою потерпілого та його представника.

29 березня 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з постановленням ухвали про призначення захисника обвинуваченому.

16 травня 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з клопотанням захисника Бодяна М.Г. про ознайомлення з матеріалами справи.

01 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

08 червня 2016 року знято з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді Полєхіна А.Ю. у іншому кримінальному провадженні.

08 липня 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з клопотанням прокурора про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи.

01 серпня 2016 року розгляд справи відкладено у зв`язку з викликом свідків.

15 серпня 2016 року справу знято з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді Полєхіна А.Ю. в іншому кримінальному провадженні.

28 жовтня 2016 року справу знято з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді Полєхіна А.Ю. в іншому кримінальному провадженні.

23 листопада 2016 року відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченого.

22 грудня 2016 року справу знято з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді Полєхіна А.Ю. в іншому кримінальному провадженні.

25 січня 2017 року справу відкладено у зв`язку з неявкою свідків.

02 березня 2017 року справу відкладено у зв`язку з клопотанням обвинуваченого, неявкою захисника та свідків.

24 березня 2017 року справу відкладено у зв`язку з постановленням ухвали про привід обвинуваченого.

28 квітня 2017 року справу відкладено у зв`язку з клопотанням прокурора про відкладення.

22 травня 2017 року, 01 червня 2017 року, 21 червня 2017 року , 21 липня 2017 року, 14 серпня 2017 року, 30 серпня 2017 року справу відкладено у зв`язку з викликом свідків.

09 жовтня 2017 року справу відкладено у зв`язку з необхідністю допиту свідка захисту.

30 жовтня 2017 року справу відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченого.

07 листопада 2017 року справу відкладено у зв`язку з необхідністю виклику експерта для допиту.

10 листопада 2017 року справу відкладено у зв`язку з необхідністю узгодження позицій щодо експертизи.

27 листопада 2017 року справу знято з розгляду у зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні суду.

12 січня 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з відпусткою судді Полєхіна А.Ю.

21 лютого 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебування судді Полєхіна А.Ю. на лікарняному.

28 березня 2018 року справу відкладено у зв`язку з неявкою захисника.

04 травня 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді Полєхіна А.Ю. в іншому кримінальному провадженні.

05 травня та 16 липня 2018 року постановлено ухвали про призначення експертизи, справу направлено на експертизу до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2018 року справу передано в провадження судді Бобко Т.В.

11 жовтня 2018 року до суду надійшло клопотання від експерта про надання додаткових матеріалів (вихідних даних) для проведення експертизи.

Ухвалою Хакрівського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2018 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 прийнято до провадження судді Бобко Т.В., відновлено провадження та призначено до судового розгляду на 02 листопада 2018 року.

02 листопада 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. на загальноукраїнському семінарі.

10 грудня 2018 року справу відкладено у зв`язку з неявкою всіх учасників.

12 лютого 2019 року у зв`язку зі зміною складу суду судовий розгляд розпочато спочатку, допитано обвинуваченого та потерпілого, відкладено судовий розгляд для виклику свідків.

25 березня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою прокурора.

13 травня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою потерпілого та його представника.

12 червня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою свідків.

19 серпня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою захисника.

16 вересня 2019 року в судовому засіданні допитано свідків, відкладено судовий розгляд у зв`язку з неявкою інших.

05 листопада 2019 року в судовому засіданні допитано свідків, відкладено судовий розгляд у зв`язку з неявкою інших, постановлено ухвалу про привід свідка.

09 грудня 2019 року допитано свідка, досліджено документи та висновок експерта, відкладено у зв`язку з задоволенням клопотання про допит експерта.

04 лютого 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою прокурора.

30 березня 2020 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. у нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню.

26 травня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою прокурора.

14 липня 2020 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. у нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню.

17 вересня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою всіх учасників.

10 листопада 2020 року допитаний експерт, відкладено у зв`язку з наданням обвинуваченому часу для підготовки письмового клопотання про призначення експертизи.

17 грудня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою прокурора.

24 лютого 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою потерпілого.

13 квітня 2021 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. в складі колегії суддів у іншому кримінальному провадженні.

03 червня 2021 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. в складі колегії суддів у нарадчій кімнаті в іншому кримінальному провадженні.

05 серпня 2021 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Бобко Т.В. в нарадчій кімнаті в іншому кримінальному провадженні, наступне судове засідання призначено на 13 жовтня 2021 року о 14:00.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2021 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 про призначення по справі комісійної судово-медичної експертизи задоволено частково, призначено комісійну судово-медичну експертизу.

01 листопада 2021 року матеріали справи направлено до експертної установи.

Суддя Бобко Т.В. не здійснює правосуддя у Харківському районному суді Харківської області у зв`язку з відрядженням до Київського районного суду м. Харкова (а. с. 179-180).

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що кримінальне провадження № 635/1118/16-к дотепер не розглянуто, призначено до розгляду на 15 вересня 2023 року о 14:45.

Як вбачається з висновку експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи у цивільній справі №953/20085/21 від 06 квітня 2023 року №6110/23-61, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України за замовленням позивача, ситуація, що є предметом позову (порушення державою Україна прав ОСОБА_1 як людини внаслідок надмірної тривалості судового розгляду справи №635/1118/16-к за умов визнання цього факту судом) є психотравмувальною для ОСОБА_1 , та йому завдані страждання (моральна шкода), має місце суттєвий психотравмувальний вплив. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої моральної шкоди ОСОБА_1 складатиме 288 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом (а. с. 154-168). Вартість експертизи 6 882,62 грн (а. с. 139, 140).

Щодо висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що його пред`явлено до неналежного відповідача, судова колегія виходить з наступного.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, провадження 12-161гс18 (пункт 6.22); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19 (пункт 35); від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, провадження № 14-316цс19 (пункт 33); від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-447цс19 (пункти 25-28).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Частиною 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що «згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) зазначено, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18) вказано, що ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 334/2285/16-ц, від 10 лютого 2022 року у справі № 645/5625/18, від 02 червня 2022 року у справі № 201/9308/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19) вказано, що «згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач має намір притягнути суд-відповідача, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави;) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів). Велика Палата Верховного Суду вважає, що означений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц)».

Висновки про те, що позовна заява щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з відправленням судочинства, пред`явлена до суду чи судді, не підлягає розгляду судом викладені також у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 308/4532/20 (провадження № 61-12891св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 201/11948/20 (провадження № 61-1660св21), від 15 грудня 2021 року у справі № 308/13574/18 (провадження № 61-9380св19), від 12 січня 2022 року у справі № 760/8141/19 (провадження № 61-269св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 454/2468/21 (провадження № 61-20598св21), від 06 червня 2022 року у справі № 454/3130/21 (провадження № 61-898св22), від 22 березня 2023 року у справі № 686/10652/21 (провадження № 61-2766св22), від 17 травня 2023 року у справі № 459/2566/21 (провадження № 61-7127св22).

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Підпунктом 54-1 пункту 3 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави.

Отже, належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суд чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Незалежно від участі у справі органу, через який вона бере участь у справі, належним відповідачем у справі є саме Держава Україна.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 в якості відповідачів зазначив належного відповідача - Державу Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган - Міністерство юстиції України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача є помилковим.

Щодо Державної казначейської служби України, як відповідача, слід зазначити, що залучення або незалучення до участі у справі такої категорії справ Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки стягнення коштів здійснюється з державного бюджету. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справ № 242/4741/16-ц, Верховний Суд - в постанові від 05 липня 2023 року у справі № 757/45290/21-ц (провадження № 61-11090св22).

Щодо вирішення вимоги до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

За приписами статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені приписами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У відповідності до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Частиною 1 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091 св 17), від 25 квітня 2019 року у справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012 св 18), від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-1013 св 19), від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315 св 19), від 12 січня 2022 року у справі № 760/8141/19 (провадження № 61-269 св 20), від 23 листопада 2022 року у справі № 541/2569/21 (провадження № 61-7998 св 22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Метою цієї статті є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав перед тим, як вдатися до механізму звернення до ЄСПЛ (див. mutatis mutandis рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Ukraine, заява № 30210/96, § 152)). Вирішальним для оцінки ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи забезпечує відповідний засіб, створений державою, адекватне виправлення ситуації постраждалої особи.

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці декілька критеріїв: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватися у кожному випадку залежно він певних обставин.

Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд має оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (див. mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе, заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе, заява № 10437/02, § 33), від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).

Розумність строку повинна оцінюватися через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут потрібно приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19).

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (див. mutatis mutandis від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 31), рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші).

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

При цьому, відсутність ухваленого компетентним органом рішення, яким би було встановлено факт дисциплінарного проступку в діях судді/суддів, не позбавляє особу права звернутися до суду за правилами цивільного судочинства з позовом до держави про відшкодування шкоди.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 335/10251/20 (провадження № 61-10106св22).

У законодавстві України немає спеціальних норм для звернення до суду з вимогою до держави про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду судової справи, як і немає особливих процедур для швидкого розгляду такої вимоги.

Незважаючи на означену відсутність спеціальних норм, немає підстави стверджувати, що законодавство забороняє людині звернутися до суду з таким позовом або унеможливлює таке звернення.

З огляду на вказане вище та на конституційні гарантії незалежності суддів і недопустимості впливу на них, оцінюючи підстави позову про відшкодування державою шкоди, завданої надмірною тривалістю судового провадження, суд не може оцінювати дії чи бездіяльність іншого суду з розгляду справи, на порушення гарантії розумного строку провадження в якій скаржиться позивач.

Суд повинен оцінити поведінку держави, внаслідок якої певний суд або суддя не могли розглядати справу, зокрема через неможливість сформувати склад суду (внаслідок відсутності суддів у суді, відсутності у судді повноважень для розгляду справи тощо), замінити суддю у разі його тривалої тимчасової непрацездатності, призначити справу до судового розгляду, провести судове засідання у призначений час, надмірну завантаженість науково-дослідного інституту судових експертиз, проведення в якому такої експертизи призначив суд, тощо. Таку поведінку держави суд оцінює у сукупності зі складністю справи, поведінкою сторін та інших учасників процесу, важливістю результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість.

Як встановлено судом, кримінальне провадження № 635/1118/16-к щодо обвинувачення ОСОБА_2 у спричиненні ОСОБА_1 легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, перебуває на розгляді Харківського районного суду Харківської області з 05 лютого 2016 року, та остаточне судове рішення дотепер не ухвалено.

Тобто, тривалість провадження у справі складає понад сім років.

Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди позивач посилався на те, що держава Україна не створила правового механізму для захисту від порушень права на розгляд справи судом у розумний строк, передбачений частиною першою статі 6 Конвенції, та що неспроможність захистити своє порушене право на розгляд справи судом у розумний строк викликає у нього почуття приниження, моральні страждання.

Надаючи оцінку загальній тривалості розгляду судом справи № 635/1118/16-к колегія суддів враховує, що у даній справі один обвинувачуваний та один потерпілий, один епізод, щодо якого вирішується питання про наявність підстав для притягнення обвинуваченого до відповідальності за спричинення легких тілесних ушкоджень, відсутня потреба у допиті значної кількості свідків та необхідність застосування норм іноземного права, тобто справа не є складною.

Справа пов`язана зі спричиненням шкоди здоров`ю ОСОБА_1 , та у ній заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, тобто вона має велике значення для позивача і потребує оперативного прийняття рішення.

Поведінка ОСОБА_1 не була спрямована на затягування розгляду справи, він будь-яким чином не міг його прискорити.

Розгляд справи судом відкладався понад 50 разів, зокрема, з підстав неявки прокурора, зайнятості судді у інших провадженнях, та на досить тривалі строки через значну завантаженість судової системи.

Разом з тим, такі обставини не можуть бути виправданням надмірної тривалості розгляду, адже держава повинна відповідати за належну організацію судової системи, здатної забезпечити розгляд справ упродовж розумних строків. Держава не може виправдовувати затягування судового розгляду справ процедурними й іншими недоліками судової системи (рішення ЄСПЛ у справах «Міласі проти Італії» та «Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії»).

З урахуванням складності справи, поведінки потерпілого, обвинувачуваного, прокурора та держави, важливості предмета розгляду для ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає достатнього обґрунтування надмірної затримки у розгляді справи та загальної тривалості розгляду справи понад сім років, за які вже мало б бути ухвалено остаточне судове рішення у кримінальному провадженні.

У даному разі держава допустила порушення гарантії розгляду справи впродовж розумного строку та не виявила впливу на судову систему для її організації таким чином, щоб вказана гарантія не була ілюзорною.

Внаслідок довготривалого розгляду кримінального провадження, що не відповідає гарантії розумного строку розгляду справи та його критеріям, позивач зазнав моральних страждань, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не надав належної оцінки всім обставинам справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, тривалості порушення прав позивача, принципів розумності та справедливості колегія суддів вважає, що співмірною завданій шкоді є компенсація у розмірі 50 000,00 грн, що підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 .

Розмір компенсації в сумі 1 458 624,02 грн, про який просив позивач у позовній заяві, судова колегія вважає необґрунтовано завищеним. Сума відшкодування моральної шкоди, наведена у висновку судової психологічної експертизи, є лише орієнтовною. Такий висновок оцінюється разом з іншими доказами у справі. Тривалий розгляд, як вбачається з матеріалів справи, має як виправдані причини, так і навпаки, яким надано аналіз в цій постанові, та які і враховуються при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 листопада 2023 року.