Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3643/21 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В
Категорія 72 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/3643/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Овруцької міської ради про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кулініча Я.В. у м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 09.07.2014 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 01.02.2016. У шлюбі народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що відповідач постійно знаходиться за кордоном на роботі. Він не піклується про доньку. Коли приїжджає в Україну, то не відвідує її. Життям дитини взагалі не цікавиться. Донька не пам`ятає батька, про нього не говорить, не згадує, фактично вона його не знає. Коли самою було подано позов до суду про стягнення з відповідача аліментів, останній намагався довести, що це не його дитина. По справі була призначена генетична експертиза, але все одно відповідач дитину не визнає, не вважає її своєю дочкою, через що й має таке ставлення до неї. Раніше вона вже зверталась до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Проте, рішенням Овруцького районного суду від 30 листопада 2020 року по справі №286/4006/19 їй було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року вищевказане рішення було змінено та доповнено абзацом, в якому вказано про попередження відповідача змінити ставлення до дитини та покладено на третю особу контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. З того часу нічого не змінилось. Відповідач жодного разу не зателефонував дитині та не поцікавився станом її здоров`я. Розмір заборгованості по аліментам зріс з 68358 грн до 118406,15 грн. Жодного разу аліменти не були сплачені. Вона зверталась до органу опіки і піклування з приводу виконання ними рішення Житомирського апеляційного суду. Згідно наданої відповіді, відповідач на попередження не реагує, а здійснити контроль неможливо через його перебування за кордоном.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення підлягає скасуванню через порушення законів України та процесуальних норм під час розгляду справи. Суд не звернув увагу на його відзив на позовну заяву, не встановив обставини, що мають значення для справи.

З метою перевірки факту батьківства він звернувся до ОСОБА_1 із проханням дати йому провести ДНК експертизу, на що остання відмовила та після чого взагалі почала переховуватися із дитиною, у зв`язку із чим він так і не зміг самостійно провести судово-генетичну експертизу для встановлення чи спростування факту його батьківства. Він хоче брати участь у вихованні і проводити час з дитиною, але позивач приховує адресу проживання дитини. Сам перебуває у Норвегії. Не мав можливості приїхати, бо кордони були закриті із-за пандемії Covid-19. Тому заяву було подано його батьками, однак їм відмовлено в зустрічах з дитиною. На даний час перешкоджає приїзду війна в Україні. По питаннях сплати аліментів та перебування у розшуку, у нього немає комунікації із виконавчою службою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони та інші учасники процесу не з`явилися.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про підтримання апеляційної скарги та розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено та з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 09.07.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 01.02.2016 (т. 1 а. с. 6).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочка ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 09.12.2014 (т. 1 а. с. 5).

Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 26.10.2016 у справі №286/3992/15-ц стягнуто аліменти із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки - ОСОБА_4 , в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2015 і до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.7).

04.11.2016 державним виконавцем Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №286/3992/15-ц, виданим 27.10.2016 (т.1 а.с.8).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Овруцьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за виконавчим листом №№286/3992/15-ц, виданим 27.10.2016 Овруцьким районним судом Житомирської області, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на липень 2021 складає 118406,15 грн (т.1 а.с.15-18). Із даного розрахунку заборгованості убачається, що ОСОБА_2 жодного разу не сплатив аліментів на утримання доньки.

Попереднім рішенням Овруцького районного суду від 30 листопада 2020 року у справі №286/4006/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (т.1 а.с.9-11).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року згадане рішення змінено та доповнено абзацом, згідно із яким ОСОБА_2 попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладено на службу у справах дітей Овруцької міської ради Житомирської області контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків (т. 1 а. с. 12-14).

Як убачається зі змісту листа начальника служби у справах дітей Овруцької міської ради Житомирської області від 06.08.2021 №295, ОСОБА_2 у телефонному режимі був попереджений про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_4 . Проте у зв`язку із його перебуванням за кордоном служба у справах дітей не мала можливості провести заходи по контролю за виконанням ним своїх батьківських обов`язків (т.1 а.с.19).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Овруцької міської ради, як органу опіки і піклування, наданого на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 16.02.2022, розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 . У цьому висновку зазначено, що батько дитини, будучи офіційно запрошеним на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Овруцької міської ради, яке відбулося 19.07.2022, не з`явився, жодних пояснень не надав.

Мати дитини, ОСОБА_1 повідомила, що батько не бачиться зі ОСОБА_4 , участі у її вихованні не бере, аліментів не сплачує, перешкод у побаченні з дитиною батьку ніхто не чинить. Після вторгнення 24.02.2022 він не поцікавився здоров`ям дитини, знаючи, що вони проживають у м. Буча Київської області.

Крім того, у висновку міститься інформація про те, що у зв`язку із несплатою аліментів 29.11.2017 державним виконавцем накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , а рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 06.12.2019 у справі №286/3992/15-ц ОСОБА_2 оголошено у розшук як боржника.

З огляду на вказані обставини, що свідчать про ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, виконавчий комітет Овруцької міської ради вважає доцільним позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 (т.1 а.с.157).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно із пунктами 15 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Пунктом 18 вказаної Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із частиною першою, другою, шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

За приписами статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) та у рішенні «Мамчур проти України» від 16.10.2015 (заява N 10383/09, § 100), ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Відповідач тривалий час проживає та працює в Норвегії, в Україну не приїздить, посилаючись спочатку на пандемію Covid-19 і закриття кордонів, а тепер - на відсутність авіасполучення у зв`язку із проведенням бойових дій на території України. Суд не вважає такі доводи переконливими, оскільки на даний час існує можливість потрапити до України сухопутним шляхом.

ОСОБА_2 не утримує свою доньку, не сплатив жодного разу аліментів, стягнутих з нього рішенням суду, в зв`язку з чим його заборгованість зі сплати аліментів станом на липень 2021 року складає 118 406,15 грн, внаслідок чого державним виконавцем вчинені заходи щодо розшуку боржника та арешту його майна.

Доводи відповідача щодо його бажання і намагання надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, є голослівними та не підтверджені належними та допустимими доказами, як і його посилання на те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, хоча він бажає такого спілкування.

В суді першої інстанції була заслухана думка 8-річної ОСОБА_4, яка пояснила, що батька ОСОБА_2 вона не пам`ятає, бачила його, коли була маленькою, батьком вважає ОСОБА_6 , який проживає з ними.

Встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини в разі потреби, з 2016 року не приїздить в Україну, не спілкується з донькою, в тому числі по телефону; не приймає участі у вихованні дитини, а отже не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Фактично, батько відсутній у житті дитини і зосереджений на з`ясуванні стосунків з позивачкою.

Така поведінка відповідача розцінюється судом як свідома бездіяльність та підтвердження того, що він втратив інтерес до своєї доньки.

Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яке вчиняється ним за свідомого нехтування своїми обов`язками та при доведеності його винної поведінки.

Належних і допустимих доказів на підтвердження наявності перешкод для спілкування, виховання та утримання доньки відповідачем не надано.

Отже, за обставинами цієї справи, позивачем доведено необхідність застосування такого крайнього заходу щодо ОСОБА_2 , як позбавлення її батьківських прав щодо дитини, оскільки він будучи попередженим судовим рішенням про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, відповідних дій не вчинив.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2022 року - без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 27 січня 2023 року.