Справа №567/1095/22
Провадження №2/567/65/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Хмарук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та ТОВ «Захід Агро» про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Західна агровиробнича компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Захід Агро», про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку.

В обгрунтування позову зазначає, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0242, площею 1,37 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Мощаницької сільської (Острозька ТГ) Рівненського району Рівненської області.

29.07.2022 року з відомостей, одержаних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що відносно належної їй вищевказаної земельної ділянки зареєстровано право оренди за відповідачем ТОВ «Західна агровиробнича компанія», та підставою для державної реєстрації права оренди земельної ділянки вказано договір оренди землі №б/н від 23.03.2015 року та додаткову угоду № б/н від 23.03.2015 року до такого договору, згідно яких орендарем належної їй земельної ділянки зареєстровано ТОВ «Західна агровиробнича компанія». Зазначає, що право оренди вищевказаної земельної ділянки було зареєстровано за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєтраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Марчука Т.Д., індексний номер рішення 39261551 від 18.01.2018 року.

Вказує, що вищевказану додаткову угоду №б/н від 23.03.2015 року до договору оренди землі вона не укладала, особисто її не підписувала та інших осіб на її підписання не уповноважувала, з нею як з власницею земельної ділянки не узгоджувались умови вищевказаної додаткової угоди, а відтак вважає її неукладеною.

Зазначає, що факт реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі спірної додаткової угоди до договору оренди землі за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не може бути підтвердженням її волевиявлення на укладення такого правочину.

Вказує на існуванні спору щодо користування належною їй земельною ділянкою, оскільки на підставі неукладеної додаткової угоди до договору оренди землі ТОВ «Західна агровиробнича компанія» зареєструвало за собою право оренди.

На даний час відповідач ТОВ «Західна агровиробнича компанія» продовжує користуватися належною позивачці земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує права позивачки на користування та розпорядження належним їй майном, що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом, в якому просить зобов`язати ТОВ «Західна агровиробнича компанія» повернути належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0242 площею 1,37 га, яка розташована на території колишньої Мощаницької сільської ради Острозького району Рівненської області, а також скасувати державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Ухвалою суду від 07.09.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, витребувано у відповідача та третьої особи оригінал додаткової угоди до договору оренди землі № б/н від 23.03.2015 року щодо вищевказаної земельної ділянки, а також з Управління забезпечення надання адміністративних послуг виконавчого комітету Острозької міської ради - копію реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, а саме вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0242.

Відповідач ТОВ «Західна агровиробнича компанія» в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що право оренди на належну позивачці земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0242, площею 1,37 га, зареєстровано за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на підставі договору оренди землі, із змінами внесеними згідно додаткової угоди до вказаного договору оренди землі. Факт реєстрації права оренди за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на вказану земельну ділянку підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наданою позивачкою разом з позовом. В обгрунтування заперечень проти позову відповідач також вказує на те, що позивачка отримувала від відповідача орендну плату, та сплата відповідачем орендної плати спростовує доводи позивачки щодо не підписання нею вищевказаної додаткової угоди до договору оренди землі. В заяві про приєднання доказів до матеріалів справи від 01.11.2022 р. представник відповідача просив долучити копію договору оренди землі від 23.03.2015 р. та копію додаткової угоди від 20.12.2017 р. до вказаного договору оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0242, площею 1,37 га, водночас вказуючи на відсутність у товариства додаткової угоди від 23.03.2015 року до договору оренди землі, як про це зазначено в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 26.01.2023 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Хмарук Ю.М. та залучено ТОВ «Захід Агро» в якості співвідповідача, з виключенням останнього з числа третіх осіб.

Ухвалою суду від 26.01.2023 року задоволено клопотання представника відповідача ТОВ «Західна агровиробнича компанія» - адвоката Андросюка І.С. про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж.Я. копію реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна - вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0242, а також оригінал договору оренди землі щодо вищевказаної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 17.02.2023 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Хмарук Ю.М. та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу.

Позивачка та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином та у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :11:001:0242, площею 1,37 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Мощаницької сільської ради Острозької міської територіальної громади Рівненського району Рівненської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №215008 від 03.10.2008 року та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2022 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.07.2022 року вбачається, що на підставі рішення державного реєстратор КП «Реєстраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Марчука Т.Д., індексний номер 39261551 від 18.01.2018 року, номер запису про інше речове право 14494219, було зареєстровано право оренди вищевказаної земельної ділянки за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на підставі додаткової угоди №б/н від 18.01.2018 року, орендодавцем якої вказано ОСОБА_1 , видалено орендаря ТОВ «Захід Агро» та додано нового орендаря ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Судом встановлено, що 23.03.2015 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Захід Агро» (орендар) було укладено договір оренди землі № б/н від 23.03.2015 року, згідно якого передано у строкове платне користування (оренду) вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :11:0010242.

Як вбачається зі змісту наданої відповідачем ТОВ «Західна агровиробнича компанія» додаткової угоди №1 від 20.12.2017 року (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди) до договору оренди землі від 23.03.2015 року, сторонами такої додаткової угоди вказано позивачку ОСОБА_1 (орендодавець), відповідача ТОВ «Захід Агро» (орендар) та відповідача ТОВ «Західна агровиробнича компанія» (новий орендар), і така додаткова угода укладена щодо земельної ділянки з кадастровим номером :11:0010242, площею 1,37 га, та згідно вказаної додаткової угоди за згодою орендодавця (яка виражається шляхом підписання даної додаткової угоди) орендар передає, а новий орендар приймає на себе права та обов`язки сторони орендаря, передбачені в договорі оренди, водночас згідно такої додаткової угоди внесено зміни до договору оренди землі, зокрема, збільшено строк дії оренди до 7 років, відлік якого починається з моменту укладення додаткової угоди.

Позивачка стверджує, що з приводу належної їй вищевказаної земельної ділянки вона жодних додаткових угод до договору оренди землі із ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не укладала та не підписувала, та лише в липні 2022 року дізналася, що право оренди на належну їй земельну ділянку отримало ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (ч.1 ст.407 ЦК України).

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За правилами ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною 1 ст.90 ЗК України передбачено право власників земельних ділянок продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

У відповідності до ч.1, 2 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно положень Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Окрім того, згідно ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно ч.1, 2 ст.207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, ОСОБА_1 заперечує факт підписання додаткової угоди до договору оренди землі, отримання нею будь-яких пропозицій щодо її укладення від ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та ТОВ «Захід Агро», погодження між сторонами істотних умов вказаної додаткової угоди.

Судом встановлено, що у позивачки відсутній її примірник додаткової угоди №1 від 20.12.2017 року (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди) до договору оренди землі від 23.03.2015 року, укладеної між нею, ТОВ «Захід Агро» та ТОВ «Західна агровиробнича компанія», за якою строком на 7 років орендарем належної їй земельної ділянки стало ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Відповідачем ТОВ «Західна агровиробнича компанія» виконано свій обов`язок з надання доказів та надано оригінал додаткової угоди до договору оренди землі, щодо якої була призначена та проведена судова почеркознавча експертиза, яка підтвердила пояснення позивачки щодо неукладення нею зазначеної додаткової угоди щодо земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0242.

Так, відповідно до висновку експерта №СЕ-19/118-23/5753-ПЧ від 31.08.2023 року, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у додатковій угоді №1 від 20.12.2017 року до договору оренди землі від 23.03.2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :11:002:0242, площею 1,34 га, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Оцінюючи в сукупності досліджені судом докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та переконливості суд зазначає наступне.

Згідно ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд не бере до уваги докази, шо одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України).

Матеріали справи містять докази, що свідчать про наявність волевиявлення позивачки на укладення спірної додаткової угоди до договору оренди землі, за якою право оренди належної позивачі земельної ділянки перейшло від ТОВ Захід Агро» до ТОВ «Західна агровиробнича компанія», зокрема, відповідач надав докази сплати орендної плати позивачці за 2020, 2021 роки, а саме: копію платіжного доручення від 17.09.2020 року; копію платіжного доручення від 17.09.2021 року.

Отримання грошових коштів в якості орендної плати не спростовано ОСОБА_1 , як і не спростовано факт виконання договору оренди землі 23.03.2015 року, укладеного між нею та ТОВ «Захід Агро», яке в подальшому передало право оренди спірної земельної ділянки для ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ТОВ «Західна агровиробнича компанія» у відзиві зазначив, що протягом дії договору оренди землі, із змінами внесеними додатковою угодою, він фактично виконувався, в тому числі, орендар належним чином сплачував орендодавцю орендну плату за вказаним договором.

Зазначені докази вказують на те, що між сторонами існували договірні відносини, що свідчить про наявність волевиявлення позивачки на укладення спірної додаткової угоди від 20.12.2017 року до договору оренди землі, незважаючи на заперечення нею факту підписання цього правочину.

Платником орендної плати згідно платіжних доручень є саме ТОВ «Західна агровиробнича компанія», а не ТОВ «Захід Агро».

Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 року по справі №530/130/21, переглядаючи рішення судів у справі з подібними правовідносинами зазначив наступне: «Верховний Суд наголошує на тому, що у справі, яка переглядається, позивачі довели лише факт непідписання ними текстів договорів, проте їхні фактичні дії щодо отримання орендної плати, укладення додаткових угод до договорів оренди землі переконливо доводять визнання ними фактів укладення згаданих договорів з відповідачем, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), ухваленій після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, а тому Верховний Суд має повноваження вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України та застосувати цей правовий висновок до спірних правовідносин».

Тобто, Верховний Суд наголосив на тому, що для встановлення факту укладення чи неукладення договору оренди землі чи додаткових угод до нього важливим є не тільки і не стільки встановлення відповідності підпису позивача на тексті договору, а важливим є встановлення наявності чи відсутності самого волевиявлення сторони на укладення відповідного договору. Наявність чи відсутність волевиявлення може доводитись різними доказами, в тому числі доказами, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження №61-22315сво 18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорювання документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорювання, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорювання суперечитиме попередній поведінці такої особи має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність, і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі №192/1903/19. У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що «якщо договір хоч і не був укладений, але виконувався його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність, і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав».

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що позивачка ОСОБА_1 отримувала від відповідача ТОВ «Західна агровиробнича компанія» орендну плату, а останній користувався земельною ділянкою позивачки, тобто умови додаткової угоди від 20.12.2017 року фактично виконувалися, що свідчить про волевиявлення позивачки на укладення цієї угоди та на встановлення відносин оренди з відповідачкою. Оскільки умови додаткової угоди фактично виконувалися, то вказана додаткова угода не може бути визнана неукладеною, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Оцінюючи встановлені обставини, досліджені докази в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, суд приходить до переконання про наявність фактичних та правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (місцезнаходження: м.Дубно, провул.Центральний, 1 Дубенський район Рівненської області, код ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Агро» (місцезнаходження: с.Тесів Рівненського району (Острозька МТГ) Рівненської області, ) про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.12.2023 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.