Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 501/1867/18

провадження № 61-9514св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року у складі судді Пушкарського Д. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування фіктивним та недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 листопада 2011 року, ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 в письмовій формі договір позики, згідно з яким передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США.

При фактичному одержанні вказаної суми ОСОБА_2 надав розписку від 28 листопада 2011 року.

Згідно з договором позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 01 грудня 2012 року та сплатити 15 % річних за користування грошовими коштами. Кошти, які отримав ОСОБА_2 були витрачені на сімейні потреби, зокрема, на будівництво будинку та ремонт у квартирі.

Не повернувши грошові кошти за договором позики та відсотки за користування коштами, 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 підписав розписку, якою підтвердив отримання займу за договором від 28 листопада 2011 року та погодився повернути 52 000 дол. США (40 000 дол. США та 12 000 дол. США відсотків за користування грошовими коштами за період з 28 листопада 2011 року до 28 листопада 2013 року).

Позивач зазначав, що Іллічівський міський суд Одеської області своєю ухвалою суду від 20 грудня 2016 року прийняв до свого провадження справу № 501/2887/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 31 січня 2017 року у справі № 501/2887/16-ц накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .

Згодом позивач дізнався, що Київським районним судом м. Одеси було призначено слухання справи на 11 березня 2013 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків та моральної шкоди.

ОСОБА_1 зазначав, що з метою уникнення відповідальності з повернення грошових коштів та відповідальності перед іншими особами, ОСОБА_2 11 березня 2013 року подарував свою квартиру дружині ОСОБА_3 .

Позивач вказував, що оскільки ОСОБА_2 уклав спірний договір дарування нерухомого майна зі своєю дружиною, відтак дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Дарувальник фактично продовжив володіти та користуватися цим майном.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) міського нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Іллічівський міський суд Одеської області своїм рішенням від 01 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Одеської області Мирошниченко Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 184.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В рішенні також зазначено, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна ОСОБА_2 на користь дружини ОСОБА_3 , зобов`язання за договором позики вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а тому у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ОСОБА_2 у зв`язку з його неплатоспроможністю.

Також рішення мотивоване тим, що після відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою, що є предметом оспорюваного договору. На момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявність позовних вимог та заяви про забезпечення позову, а також про зобов`язання з повернення боргу ОСОБА_1 , а тому міг передбачити негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Таким чином зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме: вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

В рішенні також вказано, що звернення позивача до суду з цим позовом відбулося без пропуску позовної давності.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що, укладаючи договір дарування, останній виходив з інших мотивів і не мав умислу на укладення фіктивного правочину, та що в нього було в наявності інше майно, на яке можна звернути стягнення, оскільки суд виходив з недобросовісності дій боржника, який, укладаючи договір дарування належної йому квартири з дружиною після настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу ОСОБА_1 , намагався таким чином уникнути звернення стягнення на спірну квартиру.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У поданій до Верховного Суду касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень. Заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - фраудаторного правочину.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини в цій справі не є подібними до справ, висновки яких використав апеляційний суд при перегляді оскаржуваного судового рішення, оскільки в цій справі: ОСОБА_2 відчужив майно до пред`явлення позову про стягнення заборгованості; майно відчужено на користь дружини, а не близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача залишилось інше майно, на яке може бути звернено стягнення.

ОСОБА_3 зазначає, що судами помилково виснувано про наявність у ОСОБА_2 під час дарування квартири умислу на уникнення звернення на неї стягнення, адже останній діяв з інших міркувань, оскільки бажав жити разом з дружиною та їх спільною дитиною.

Також заявник посилається на висновки судів у справі № 501/2887/16-ц, якими встановлено про необізнаність останньої про наявність у боргових зобов`язаннях ОСОБА_2 під час укладення спірного договору дарування квартири.

Також відповідач ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позову зі спливом позовної давності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 листопада 2011 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали договір позики строком на один рік у сумі 40 000 дол. США. Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 28 листопада 2011 року на суму 40 000 дол. США (т. 1, а. с. 12).

28 листопада 2013 року ОСОБА_2 , у зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 попереднього зобов`язання, видав останньому розписку, в якій зазначив про збільшення зобов`язання за договором позики від 28 листопада 2013 року до 52 000 дол. США (т.1, а. с. 13).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2013 року відкрито провадження по справі № 520/609/13-ц за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків та моральної шкоди. Слухання справи було призначено на 11 березня 2013 року (т. 1 а. с. 62).

21 лютого 2013 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд накласти арешт на все майно, яке належало ОСОБА_2 (т.1, а. с. 57).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року було відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову у зв`язку з тим, що позивач не зазначила на яке саме майно потрібно накласти арешт (а. с. 60).

11 березня 2013 року ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ним та обдарованою ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) міського нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184 (т. 1 а. с. 7-11).

Київський районний суд м. Одеси своєю ухвалою від 22 квітня 2013 року зобов`язав реєстраційну службу Головного управління юстиції в Одеської області надати інформацію щодо наявності на праві приватної власності нерухомого майна в місті Одесі та місті Іллічівську, що належить ОСОБА_2 . Зобов`язав Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеської області (далі - УДАІ ГУ МВС в Одеської області) надати до суду інформацію про наявність зареєстрованих транспортних засобів, що належать ОСОБА_2 (т.1, а. с. 73).

Відповідно до рішення державного реєстратора № 2268850 від 15 травня 2013 року у реєстрі прав власності за ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер майна № 31678717. Дата прийняття рішення 05 жовтня 2010 року, підстава виникнення права власності - договір купівлі продажу від 16 квітня 2009 року, приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р. К. Відмітка про реєстрацію у державному реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 310021, дата реєстрації 11 березня 2013 року 13:34:48 (т. 1, а. с. 74-76).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2013 року по справі № 520/609/13-ц накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .

Відповідно до наданої довідки з реєстру прав власності від 15 травня 2013 року, іншого майна, окрім квартири АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 не зареєстровано (т. 1, а. с. 74-76).

Рішенням Іллічівського місього суду Одеської області від 12 березня 2019 року по справі № 501/2887/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів на підставі договору позики від 28 листопада 2011 року задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 52 000 дол. США (т.1, а. с. 106-108).

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти (сума боргу) у розмірі 52 000 дол. США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного суду від 10 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишено без змін.

Відповідно до довідки від 07 серпня 2018 року про склад зареєстрованих (сім`ї) у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана ОСОБА_2 , у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 34).

Згідно з повідомленням приватного виконавця Щербакова Ю. С. від 29 березня 2022 року в провадженні перебуває виконавче провадження № 65713005 з примусового виконання виконавчого листа № 501/2887/16-ц, виданого 12 серпня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , боргу у розмірі 52 000 дол. США. Передано на реалізацію: земельну ділянку, площею 1,9999 га, кадастровий номер :01:001:0152, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада; земельну ділянку, площею 0,4999 га, кадастровий номер :01:001:0158, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада; земельну ділянку площею 1,0001 га, кадастровий номер :01:001:0157, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Сичавська сільська рада.

В результаті електронних торгів вищевказане майно не було реалізовано, що підтверджується відповідними протоколами. В порядку статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем запропоновано стягувачу залишити за собою нереалізоване майно у вигляді зазначених земельних ділянок і у разі наявності такого бажання, повідомити про це приватного виконавця протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення (т. 2, а. с. 68).

Згідно з відомостями з державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження № 65713005 з примусового виконання виконавчого листа № 501/2887/16-ц, виданого 12 серпня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , боргу у розмірі 52 000 дол. США, відкрито 09 червня 2021 року і на час прийняття Верховним Судом цієї постанови є завершеним.

В судовому засіданні 12 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що на час укладення договору дарування належної йому квартири своїй дружині ОСОБА_3 він був обізнаний про настання часу виконання зобов`язання з повернення боргу ОСОБА_1 за договором позики.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 27 липня 2010 року.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61?2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, після настання строку виконання зобов`язання за договором позики від 28 листопада 2011 року і невиконання обов`язку з повернення позики, ОСОБА_2 видав позикодавцю ОСОБА_1 ще одну розписку від 28 листопада 2013 року про отримання від позичальника за договором від 28 листопада 2011 року 52 000 дол. США.

Також встановлено, що після неналежного реагування на вимоги про повернення позики ОСОБА_1 12 грудня 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 28 листопада 2011 року (справа № 501/2887/16-ц), вже в межах розгляду якої позивач дізнався про те, що боржник ОСОБА_2 подарував належну останньому квартиру своїй дружині ОСОБА_3 .

Таким чином, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 11 березня 2013 року відчужив належну йому на праві власності квартиру за безвідплатним договором (договором дарування) своїй дружині ОСОБА_3 , будучи при цьому обізнаним про настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу ОСОБА_1 , який не був виконаний, місцевий та апеляційний суди обґрунтовано виходили з того, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора ОСОБА_1 , на підставі чого правильно виснували про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Про наявність умислу приховати справжні наміри укладення договору дарування свідчить також і те, що після дарування нерухомого майна ОСОБА_2 продовжує проживати у відчуженій квартирі, що ним не заперечується, та що встановлено в оскаржуваних судових рішеннях.

Суди попередніх інстанцій відносно до встановлених обставин справедливо зазначили, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, оскільки на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання за договором позики було простроченим, його належне виконання не відбулося, а тому ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням останнім взятих на себе зобов`язань.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Отже, у справі, що переглядається, встановивши, що оспорюваний договір дарування укладено між чоловіком та дружиною, який є безоплатними, суди звернули увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому правильно виснували, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї дружини, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_2 належної йому квартири за спірним договором дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення звернення стягнення на майно боржника, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору, на підставі чого суди зробили обґрунтований висновок про визнання цього договору недійсним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, не спростовують того, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому квартиру своїй дружині та маючи невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, діяв недобросовісно, мав на меті інші цілі, відмінні від збереження нерухомого майна, тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди заявника з судовими рішеннями та до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

В касаційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що висновки апеляційного суду щодо відсутність підстав для застосування спливу позовної давності за вимогою ОСОБА_1 про визнання спірного договору дарування недійсним, не відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14/252цс18), від 09 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) та постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 309/108/17 (провадження № 61-41796св18).

Так, у зазначених постановах Верховного Суду викладено висновок про те, що визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, оскільки в постанові апеляційного суду надана оцінка доводам ОСОБА_2 щодо спливу позовної давності та зазначено, що ОСОБА_1 дізнався про обставини порушення його права шляхом відчуження ОСОБА_2 своєї квартири в межах розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, з позовною заявою останній звернувся у грудні 2016 року, а тому, звернувшись до суду з цим позовом у липні 2018 року, позовна давність не сплинула.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, оскільки знав про дарування квартири задовго до звернення до суду з позовом, а тому пропустив позовну давність, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Вказані обставини були досліджені судами попередніх інстанцій та у зв`язку з їх недоведеністю були відхилені.

Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо застосування норм права, та які не врахував апеляційний суд у цій справі.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.

У зв`язку з залишенням касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень - без змін, не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії оскаржених судових рішень до закінчення касаційного перегляду цих судових рішень.

При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук