Справа № 509/6917/21
18 липня 2023 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом
визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
06 грудня 2021 року, позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, в якій просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 , яка зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням у вигляді будинку за тією ж адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 28 січня 2002 року, за реєстровим № 169, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Панченко О.О., зареєстрованого Овідіопольським РБТІ 11.02.2002 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2-377, номер запису про право власності 284, та свідоцтва про право власності від 28.01.2002 року, за реєстровим № 168, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Панченко О.О., зареєстрованого Овідіопольським РБТІ 28.01.2002 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2-377, номер запису про право власності 284, ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зазначеному вище нерухомому майні зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_2 .
Зазначені обставини підтверджується актом перевірки житлових умов заявника від 24.09.2021 року, відповідно до якого відповідач зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також, в висновках комісії при складанні зазначеного акту встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , 1957 р.н. за вищевказаною адресою не мешкає з 2013 року.
Відсутність відповідача в будинку з 2013 року, свідчить про порушення ним вимог законодавства щодо реєстрації місця мешкання, а також і про наявність перешкод у вільної реалізації позивачем свого права на будинок, а тому позивач ОСОБА_1 змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача адвокат Хроменков В.С. подав до суду заяву в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України щодо розгляду справи за його відсутністю, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Відповідач по справі у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 28 січня 2002 року, за реєстровим № 169, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Панченко О.О., зареєстрованого Овідіопольським РБТІ 11.02.2002 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2-377, номер запису про право власності 284, та свідоцтва про право власності від 28.01.2002 року, за реєстровим № 168, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Панченко О.О., зареєстрованого Овідіопольським РБТІ 28.01.2002 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2-377, номер запису про право власності 284, позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить житловий будинок, житловою площею 38,1 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зазначеному вище нерухомому майні зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_2 .
Зазначена обставина підтверджується актом перевірки житлових умов заявника від 24.09.2021 року, відповідно до якого відповідач зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також, в висновках комісії при складанні зазначеного акту встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , 1957 р.н. за вищевказаною адресою не мешкає з 2013 року
Своє право користування відповідач набув у шлюбі із позивачем, але відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.11.2010 року справа № 2-1904/10 р., шлюб між позивачем та відповідачем розірвано
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Втрата права користування житловим приміщенням у будинках державної і комунальної власності здійснюється відповідно до Житлового Кодексу УРСР, Цивільного Кодексу України, інших нормативно-правових актів.
Варто звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють цю сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (надалі за текстом рішення - Конвенція), - гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.К. від 21 лютого 1990p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Суд вважає, що реєстрація місця перебування відповідача по справі без фактичного проживання у вказаному будинку порушує права позивача по справі з огляду на таке.
Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважне або тимчасово.
Втрата права користування житловим приміщенням відповідно до Житлового Кодексу УРСР може мати місце у наступних випадках.
Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї жилого приміщення понад шість місяців визначаються у ч.ч. 3, 6 ст. 71 ЖК УРСР.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Крім того, Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (надалі Порядок), розроблений відповідно до Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» та затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 22.11.2012р. за №1077, визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.
Так, згідно із розділом ІІІ п. 3.1. цього Порядку одним з документів, на підставі якого здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи, є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
За приписами ст. ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під реєстрацією місця проживання розуміється - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка змінила місце проживання повинна письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Таким, кожна особа має зареєструвати своє місце проживання, а у разі зміни цього місця вона повинна у семиденний строк знятися з зареєстрованого місця мешкання.
Про такий порядок вирішення питань щодо зняття осіб з реєстрації вказав і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, а саме: усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК, ст. 405 ЦК України).
Оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно роз`ясненням, викладеним у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
За таких обставин, відсутність відповідача ОСОБА_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року, дає всі підстави для застосування ст. 71 ЖК УРСР для визнання його таким, який втратив право користування вказаною квартирою. Суд вважає, що такий захід для відповідача є саме тим виключенням, про яке йде мова у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, є виправданим, розумним і адекватним заходом для захисту прав позивача, як власника житла.
На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вигляді житлового будинку житловою площею 38,1 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір на користь держави 908,00 грн.
На підставі ст.267 ч.1 ЦПК України визначити наступний порядок виконання цього рішення, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, з реєстраційного обліку нерухомого майна у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: А. І. Бочаров