Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 201/8085/21

провадження № 61-11636св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час і у святкові дні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» (далі - АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті») про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час і у святкові дні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Позов обґрунтовано тим, що при прийнятті на роботу позивачу було повідомлено, що в неї буде 6-денний робочий тиждень з робочим часом з 08:00 год до 19:00 год із перервою для відпочинку і харчування протягом однієї години, у суботу з 08:00 год до 18:00 год із перервою для відпочинку та харчування протягом однієї години, що обґрунтовується особливістю будівництва метрополітену. Фактично робочий тиждень тривав 59 год на тиждень (5 днів по 10 год і 1 день 9 год).

Зазначала, що положення статті 73 КЗпП України щодо визначення святкових і вихідних днів до представництва не застосовуються, у ці дні позивач мала працювати і отримати оплату відповідно до статей 106, 107 КЗпП України. Після введення в Україні карантину у представництві скорочено робочий час на одну годину протягом дня. Таким чином, з понеділка по п`ятницю робочий час був визначений з 08:00 год до 18:00 год із перервою 1 год, в суботу з 08:00 год до 17:00 год з перервою 1 год. Отже тривалість робочого тижня скоротилась до 53 год.

Вказувала про те, що 31 грудня 2020 року вона подала заяву про переведення на посаду головного архітектора проекту з 02 січня 2021 року, про що 31 грудня 2020 року був виданий наказ № 200-к. 30 липня 2021 року їй було вручене повідомлення про те, що у зв`язку із скороченням штату працівників її буде звільнено з 30 вересня 2021 року відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України.

Представництво станом на кінець липня 2021 року мало борг по виплаті основної заробітної плати в розмірі 279 764,53 грн, а також по оплаті роботи за надурочний час та у святкові дні. Вона звернулася до керівництва з питанням про виплату заборгованості по заробітній платі, оплати роботи за надурочний час і у святкові та вихідні дні, однак отримала відповідь, що борг буде накопичуватись, а виплата заборгованості по заробітній платі буде здійснена лише після звільнення без оплати надурочного часу та часу, відпрацьованого у святкові та вихідні дні.

Дізнавшись про це, 02 серпня 2021 року вона подала заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням законодавства про працю, а саме: частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці». Заяву прийнято та зареєстровано в журналі під номером 2608 від 02 серпня 2021 року. Того ж дня видано наказ № 225-к про припинення трудового договору (контракту), яким її звільнено з посади головного архітектора проекту на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Позивач зазначала, що звільнено її протиправно, з порушенням трудового законодавства, а саме, мав місце факт порушення строків виплати заробітної плати, остаточний розрахунок здійснено несвоєчасно, її залучено до роботи понад нормою у вихідні і святкові дні, не сплачено за роботу у надурочний час і у святкові та вихідні дні, тому вона має бути звільнена на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, також їй повинна бути виплачена вихідна допомога на підставі статті 44 КЗпП України.

Тому, позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила суд:

- змінити формулювання підстави звільнення з посади головного архітектора проекту з 02 серпня 2021 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та вважати її звільненою з посади головного архітектора проекту з 02 серпня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з приведенням даного запису в трудову книжку;

- стягнути з відповідача вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі середнього заробітку за три місяці в розмірі 377 331,00 грн;

- стягнути з відповідача заборгованість по оплаті надурочного робочого часу у будні та по суботах в розмірі 5 307 578,00 грн;

- стягнути з відповідача заборгованість по оплаті за роботу у святкові та вихідні дні в розмірі 306 594,41 грн;

- стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період січень-липень 2021 року в розмірі 8 711,73 грн;

- стягнути з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку, визначивши розмір відшкодування;

- компенсувати судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року у складі судді Демидової С. О. позов задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з представництва АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» із звільнено за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП України - на звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Зобов`язано представництво АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 у розділі «Відомості про роботу», зазначити «Звільнена 02 серпня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України».

Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 394 086,36 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач довела факт порушення законодавства про працю та умов трудового договору, у зв`язку з чим вимоги про стягнення вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України є доведеними та підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що згідно табеля обліку використання робочого часу стосовно позивача, вона працювала на умовах 40-годинного робочого тижня, що повністю узгоджується зі статтею 50 КЗпП України. В табелях обліку використання робочого часу відсутні відомості про фактичну кількість відпрацьованих годин в надурочний час, у вихідні та святкові дні. Позивач не надала доказів залучення її з ініціативи відповідача до роботи в надурочний час, у вихідні та святкові дні. Накази про залучення позивача до роботи в надурочний час та/або в святкові та вихідні дні не видавалися. Таким чином, позивач не надала належних та допустимих доказів факту залучення її до роботи в надурочний час, вихідні та святкові дні.

Позивач була звільнена 02 серпня 2021 року наказом від 02 серпня 2021 року № 225-к. Остання виплата заробітної плати працівнику здійснена 03 серпня 2021 року з урахуванням вимог частини першої статті 117 КЗпП України. Остаточно із позивачем відповідач розрахувався 03 серпня 2021 року. Отже, період з 02 серпня 2021 року по день остаточного розрахунку - 03 серпня 2021 року становить один робочий день. Як установлено з матеріалів справи, із позивачем був здійснений розрахунок з урахуванням за один день затримки, тому відсутні підстави для відшкодування із відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивачу. Разом із тим, позивач не надала розрахунку компенсації за затримку у виплаті заробітної плати (з розміром компенсації за затримку виплати заробітної плати за кожен місяць), а лише зазначила у позові, що її розмір становить 8 711,73 грн і він розрахований за допомогою «Калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату». Тому суд не може прийняти до уваги вказану суму, оскільки вона жодним чином не обґрунтована і не доведена.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 300 000,00 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачеві належало до виплати 394 086,36 грн вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України. Вказана сума не була виплачена працівнику при звільненні, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України суд апеляційної інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 300 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові в частині стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати в розмірі 8 711,73 грн, оскільки в позовній заяві не зазначено в якому місяці 2021 року мала місце затримка при розрахунку у виплаті заробітної плати та виходячи з якої формули було здійснено розрахунок. Вказаний висновок районного суду доводами апеляційної скарги не був спростований.

Суд апеляційної інстанції зазначав, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, а тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не застосовуються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2022 року до Верховного Суду, АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити у вказаній частині нове рішення про стягнення коштів у розмірі 39 408,64 грн.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

06 лютого 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 28 лютого 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 06 березня 2023 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що на підставі принципів справедливості, співмірності та пропорційності розмір середнього заробітку необхідно зменшити до 10 % від належної до виплати позивачу суми при звільненні, що складає 39 408,64 грн.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що на підставі заяви позивача від 04 травня 2017 року, наказу від 04 травня 2017 року № 67 її прийнято на роботу на посаду помічника головного архітектора проекту з тривалістю робочого тижня 40 год, з посадовим окладом 125 777,00 грн (т. 1 а. с. 22, 23).

З 02 січня 2021 року на підставі наказу від 31 грудня 2020 року № 200-к позивача переведено на посаду головного архітектора (т. 1 а. с. 26, 27).

При оформленні на роботу позивач була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку від 22 червня 2016 року та з графіком роботи згідно наказу від 19 жовтня 2017 року № 8-д, що підтверджується її власноручним підписом (т. 1 а. с. 88, 89).

Відповідно до наказу від 19 жовтня 2017 року № 8-д з 01 січня 2018 року позивачу встановлено шестиденний робочий тиждень (понеділок-субота) при тривалості робочого тижня 40 год з наступним режимом роботи - початок робочого часу з понеділка по п`ятницю 09:00 год, закінчення - 17:00 год, перерва для відпочинку та харчування з 12:30 год по 13:30 год. В суботу початок робочого часу 09:00 год, закінчення - 15:00 год, перерва для відпочинку та харчування з 11:30 год по 12:30 год (т. 1 а. с. 90-92).

30 липня 2021 року позивача повідомлено про те, що у зв`язку із скороченням штату працівників її буде звільнено із займаної посади 30 вересня 2021 року (т. 1 а. с. 29).

02 серпня 2021 року позивач подала заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням законодавства про працю, а саме частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» (т. 1 а. с. 48-51).

02 серпня 2021 року видано наказ № 225-к про припинення трудового договору (контракту), яким позивача звільнено з посади головного архітектора проекту на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, із зазначенням у наказі як підстави звільнення заяви позивача (т. 1 а. с. 52).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У касаційній скарзі відповідач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, таким чином Верховний Суд переглядає постанову суду апеляційної інстанції лише у вказаній частині.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачеві.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті

117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Разом з тим, колегія суддів Верховного Суду не може погодитися із визначеним апеляційним судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Верховний Суд, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 39 408,64 грн, тобто 10 % від стягнутої суми вихідної допомоги.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21 (провадження № 61-6807св22).

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи касаційної скарги про неспівмірність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром вихідної допомоги, тому у відповідній частині оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 300 000,00 грн до 39 408,64 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з товариства на користь ОСОБА_1 , шляхом його зменшення з 300 000,00 грн до 39 408,64 грн.

Керуючись статтями 389, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Зменшити розмір стягнутого з акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру 39 408,64 (тридцять дев`ять тисяч чотириста вісім) грн 64 коп.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. В. Пророк