ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1685/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/6957/22 Категорія: 310000000 Позарецька С.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Матюха В.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Слободянюк Андрій Ігорович;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Ковтун Андрій Володимирович;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник позивача адвокат Слободянюк Андрій Ігорович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

28.12.2022 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (остаточна редакція від 03.04.2023, яка прийнята судом) до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28.07.2012.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_3 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.10.2022 (справа № 711/1486/22) шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу, а саме 16.09.2020, сторони за спільні сімейні кошти для проживання сім`ї придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексеєвою І.Ю. і за їх спільною згодою оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 . За даним договором квартира придбана подружжям за 110730,00 грн. Даний факт підтверджується правовстановлюючим документом на квартиру.

Під час оформлення договору купівлі-продажу позивач надавала нотаріусу письмову нотаріально посвідчену заяву про те, що дане майно набувається за спільні сімейні кошти у спільну власність.

Також в період шлюбу, а саме 19.10.2021, за спільні кошти подружжям придбаний автомобіль LEXUS RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456куб.см, держномер НОМЕР_1 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Позивач зазначила, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, квартира та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя (сторін).

Зазначила, що так як квартира та автомобіль є неподільними речами і позивачу не може бути виділена в натурі 1/2 частина цього майна, то вважає, що в порядку поділу майна за кожним з подружжя повинно бути визнано право власності на 1/2 частини спірної квартири та автомобіля.

Просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль LEXUS RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456 куб.см, держномер НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_2 і в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля LEXUS RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456куб.см, держномер НОМЕР_1 , а іншу 1/2 частину даної квартири та автомобіля залишити у власності ОСОБА_2 , а судові витрати вирішити відповідно до процесуального законодавства.

Ухвалою суду від 08.08.2023 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 позовні вимоги в частині залишення у власності ОСОБА_2 транспортного засобу, залишені без розгляду, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано автомобіль Lexus RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456 куб. см, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу автомобіля Lexus RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456 куб. см, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_1 , в сумі 256540 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір розмірі 2616 грн. 17 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що транспортний засіб - автомобіль LEXUS RX 350, 2007 року випуску, чорного кольору, з об`ємом двигуна 3456куб.см є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділу шляхом визнання за кожним із подружжям права власності на 1/2 частину, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивачем відповідно до ст. ст. 76-82 ЦПК України не доведено той факт, що спірна квартира була придбана за спільні сімейні кошти подружжя, враховуючи ті докази, які були надані до суду стороною відповідача на спростування доводів позивача та, відповідно, досліджені судом.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Слободянюк А.І. подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділу шляхом визнання за кожним із подружжям права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити. Понесені судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача, а саме: понесені витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 11500,00 грн.

Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам викладеним у позовній заяві ОСОБА_1 .

Крім того, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить достатнього обґрунтування з посиланням на відповідні докази, чому суд порушив презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, обмежившись при цьому висновком, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині доводів позивача про те, що майно набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, не звернув уваги та не надав жодної оцінки тому, що договір купівлі-продажу квартири укладався з вимогами ст. ст. 60, 61, 62, 63, 65 СК України, а тому при поділі майна частки майна дружини та чоловіка були і є рівними. Відтак, оскільки квартира придбана у період шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому частки подружжя у цьому майні були рівними і підстав для відступлення від засад рівності часток при поділі майна подружжя не було.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про те, що договір купівлі-продажу квартири укладено не в інтересах сім`ї. Із змісту договору купівлі-продажу квартири встановлено, що договір укладався в інтересах сім`ї на умовах, які подружжя попередньо обговорили і погодили. Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що позивачем не доведено той факт, що спірна квартира була придбана за спільні сімейні кошти подружжя, що очевидно суперечить самому змісту укладеного договору купівлі-продажу квартири та положенням СК України.

Вважає, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що спірну квартиру придбано саме за власні особисті кошти.

Акцентує увагу на тому, що при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя залишився без жодної правової оцінки факт проживання дитини з позивачем, основним місцем для проживання якої залишалася спірна квартира та повне перебування дитини на її утриманні. Відмовляючи у задоволенні вказаної позовної вимоги не були враховані інтереси малолітньої дитини, народженої в період шлюбу, та по суті відмова у визнанні спільною сумісною власністю спірної квартири та її поділу призвела до погіршення законних прав та інтересів спільної дитини.

Представник відповідача адвокат Тарасенко А.Ю. подав відзив на апеляційну скаргу та посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Судові витрати покласти на позивача.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна квартира хоча і придбана в період шлюбу сторін, але є особистою приватною власністю відповідача, так як придбана за його особисті приватні грошові кошти, а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, не підлягає поділу між ними (спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя). Позивачем в свою чергу не було подано жодних доказів та обґрунтувань, які могли б свідчити про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а не за особисті приватні грошові кошти відповідача, як було встановлено в суді першої інстанції.

У відзиві зазначається, що встановлення місця проживання позивача, відповідача, інших осіб не є предметом даного позову та не підлягає доказуванню в межах даної справи, оскільки предметом даного позову є поділ спільного майна подружжя.

Звертає увагу на те, що скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що проживає разом з дитиною у спірній квартирі, проте, під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено, що позивач постійно проживає за межами України.

Вважає, що наявність у батька дитини власного приватного майна жодним чином не порушує права цієї дитини.

Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги, що скаржник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів апеляційного суду перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у зазначеній частині.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року в оскаржуваній частині відповідає вказаним вище вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2012 (актовий запис № 779).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , актовий запис № 20.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.10.2022 (справа № 711/1486/22) шлюб між сторонами розірвано. Судове рішення набрало законної сили.

01.03.2011 відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., ОСОБА_2 успадкував після смерті свого діда ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Право власності за відповідачем на вказану квартиру зареєстроване, відповідно до витягу з КП ЧООБТІ від 11.03.2011.

22.04.2011 ОСОБА_2 продав зазначену вище квартиру АДРЕСА_3 за 36000,00 грн., про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. (реєстр № 1320).

21.09.2011 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_4 за 100000,00 грн., відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. (реєстр № 3052).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. (реєстр № 3927) 18.10.2012 відповідач уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири АДРЕСА_4 і відчужив її за 130906,00 грн.

Цього ж дня, 18.10.2012 він придбав квартиру АДРЕСА_5 . Зазначена квартира придбана ОСОБА_2 за 120200,00 грн., про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Захарченко А.І. (реєстр № 3933). 16.09.2020 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_5 за 275660,00 грн., що вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. (реєстр № 5478). Цього ж дня, 16.09.2020 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 110730,00 грн., відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. (реєстр № 2698).

При цьому, відповідно до заяви від 16.09.2020, підпис ОСОБА_1 , у якій посвідчений приватним нотаріусом Алєєксєєвою І.Ю. (реєстр № 2697), ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу квартири, за яким він купує квартиру АДРЕСА_1 . Також зазначено, що укладання даного договору є в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута внаслідок приватизації, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана з земель державної і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Ці всі обставини повинні підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства. А також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух.

Визначаючи майно спільною сумісною власністю подружжя, суди встановлюють не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття. Тобто чи були вкладені спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя на його придбання. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Це - особиста приватна власність того, за особисті кошти якого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Тягар доказування обставин покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 01.03.2011 відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О., успадкував після смерті свого діда ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 . Право власності за відповідачем на вказану квартиру зареєстроване, відповідно до витягу з КП ЧООБТІ від 11.03.2011.

22.04.2011 ОСОБА_2 продав зазначену вище квартиру АДРЕСА_3 за 36000,00 грн. (договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. (реєстр № 1320) та 21.09.2011 придбав квартиру АДРЕСА_4 за 100000,00 грн. (договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. (реєстр № 3052)).

28.07.2012 сторони по справі уклали шлюб (актовий запис № 779).

У подальшому, відповідач 18.10.2012 продав зазначену вище квартиру за 130906,00 грн. (договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. (реєстр № 3927)) та того ж дня придбав квартиру АДРЕСА_5 за 120200,00 грн. (договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Захарченко А.І. (реєстр № 3933)). Квартира АДРЕСА_5 була придбана за меншу суму від суми, вирученої за наслідком продажу квартири АДРЕСА_4 .

16.09.2020 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_5 за 275660,00 грн. (договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. (реєстр № 5478)) та того ж дня придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 за 110730,00 грн. (договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. (реєстр № 2698). Спірна квартира була придбана за значно меншу суму від суми, вирученої за наслідком продажу квартири АДРЕСА_5 .

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.».

Таким чином, з урахуванням зазначеного вище та за встановлених обставин по справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено той факт, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти подружжя, враховуючи ті докази, які були надані до суду стороною відповідача на спростування доводів позивачки.

В контексті зазначено вище, колегія суддів оцінює критично та відхиляє доводи скаржника про те, що всупереч презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, судом першої інстанції в якості відмови в задоволенні відповідної позовної вимоги зазначено те, що позивачем не доведено доказами факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, в той час як такий обов`язок покладався виключно на того з подружжя, хто це спростовує, тобто на відповідача, оскільки в даному випадку суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, звернув увагу не на обов`язок позивача спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, яка існувала та була непохитною на час подання позову, а на необхідність доведення заперечень позивачем щодо наданих відповідачем доказів факту придбання спірної квартири за кошти, які належали йому особисто.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам по собі факт посвідчення нотаріусом підпису позивача у заяві про надання нею згоди на продаж/купівлю нерухомого майна (в даному випадку квартир) у період проживання сторін у шлюбі, не свідчить про те, що ці квартири, в тому числі і спірна, були придбані за спільні кошти сім`ї.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги, що обов`язковими умовами вважати майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

З урахуванням зазначено вище та за встановлених обставин по справі, колегія суддів вважає, що відповідачем спростована належними та допустимими доказами презумпція спільної сумісної власності майна подружжя щодо спірної квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу, не врахував інтереси дитини оцінюються колегією судді критично та відхиляються з огляду на наступне.

Так, згідно ч. ч. 1-3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З системного аналізу зазначеної вище норми вбачається, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, для збільшення частки одного із подружжя у такому майні, обов`язковою умовою є те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та, що розмір аліментів, які одержує сторона, з якою проживають діти, одержує розмір аліментів, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, з чим погодилась колегія суддів, спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому, відповідно, положення ч. 3 ст. 70 СК України в даному випадку не підлягають до застосування.

Крім того, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (друга та третя статті 367 ЦПК України).

Так, стороною позивача в якості доказів на обґрунтування своїх позовних вимог до апеляційної скарги долучено довідку про заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 за період з 12.09.2019 по 21.12.2020, видану ТОВ «Страхова компанія «Гардіан», та дві виписки АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів по особовим банківським рахункам, відкритих на ім`я ОСОБА_1 .

Однак, такі докази не приймаються до уваги апеляційним судом та не досліджуються, оскільки стороною позивача не надано докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Беручи до уваги зазначене вище, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення, в частині, яка оскаржується, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваній частині рішення, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції

З урахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги колегією не приймаються до уваги оскільки не містять жодних посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовним вимог в оскаржуваній частині, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції у відповідній частині, яким у задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича слід залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року в оскаржуваній частині без змін. В решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, а отже, судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Вимоги апеляційної скарги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 11500,00 грн., які понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не підлягають до задоволення, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Слободянюка Андрія Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 серпня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2023 року.

Судді