КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4984/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Остаповича Вячеслава Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року (суддя Лужецька О.Р.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визначення місця проживання дитини,

встановив:

у вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після того як вона завагітніла, вони разом вирішили, що в разі народження дівчинки її ім`я буде « ОСОБА_4 ». ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дівчинка, однак думка відповідача щодо імені дитини під впливом його батьків різко змінилася і він запропонував назвати дитину « ОСОБА_5 », з чим вона категорично не погоджувалась, і між ними відбулася сварка. 20 лютого 2020 року з пологового будинку її з дочкою забрала матір відповідача до свого будинку, в якому з усіх умов для дитини було лише ліжечко, яке привезли її батьки, без матрацу і не зібране, не було ні ванночки, ні столику для пеленання дитини. Відповідач почав називати її ОСОБА_4 , демонстративно підписував її в соціальних мережах іменем ОСОБА_4, говорив, що скоро змінимо відразу моє ім`я і прізвище на ОСОБА_6 . У подальшому відповідач їй допомоги по догляду за дитиною не надавав, додому приходив пізно, у зв`язку з чим вона 25 лютого 2020 року разом з дитиною переїхати до батьків. Після 25 лютого 2020 року відповідач до неї не телефонував, не цікавився станом її здоров`я та станом здоров`я дитини, коштів на утримання доньки не надавав та фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків чоловіка та батька.

Позивачка посилалася на те, що 29 серпня 2021 року відповідач разом із своїми батьками приїхав до неї додому та викрав дитину, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись до поліції та органів опіки. Під час такого викрадення її матері були заподіяні

тілесні ушкодження. Деякий час дитина знаходилася з відповідачем та його батьками за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Вона не мала можливості побачити дитину, відповідач та його батьки чинили їй перешкоди в цьому, не відкривали двері квартири. Внаслідок протиправних дій, відповідачем було порушено її право на безперешкодне особисте спілкування з малолітньою дочкою, на догляд та піклування за нею та на особисте виховання дитини, що також завдало шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Дитину їй повернули тільки 3 вересня 2021 року за допомогою працівників поліції.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року позов задоволено, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Остапович В.М. просить вимоги за зустрічним позовом про захист прав малолітньої особи (Вх.№37377 від 25.08.2022р.), поданим Остаповичем Т.В. 25 серпня 2022 року, ухвалою суду об`єднати в одне провадження з первісним позовом; скасувати рішення суду першої інстанції; ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її батьком - ОСОБА_1 та зобов`язати Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_2 ; стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; у задоволенні первісного позову відмовити.

Представник відповідача зазначає, що 10 серпня 2022 року в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва він отримав копію позовної заяви ОСОБА_2 та копію ухвали від 24 вересня 2021 року про відкриття провадження у даній справі, відповідно до якої відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 25 серпня 2022 року відповідач подав до Дарницького районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи (Вх.№37377 від 25.08.2022р.). Разом з цим, станом на 19 грудня 2022 року в матеріалах цивільної справи №753/18526/21 відсутня ухвала Дарницького районного суду м. Києва про об`єднання в одне провадження з первісним позовом вимог за зустрічним позовом, також у матеріалах цивільної справи відсутні будь-які ухвали Дарницького районного суду м. Києва про залишення зустрічної позовної заяви без руху або повернення зустрічної позовної заяви. Крім того, в порушення вимог ч.3 ст.194 ЦПК України в матеріалах справи відсутня копія зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача посилається на те, що, отримавши зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи, подану ОСОБА_1 25 серпня 2022 року у строк для подання відзиву, суд першої інстанції, грубо порушуючи вимоги ст.193, ст.194 ЦПК України, не вчинив будь-якої процесуальної дії, передбаченої вищезазначеними статтями ЦПК України, та відповідно не постановив будь-якої ухвали з цього питання в порядку, передбаченому ЦПК України. Крім того, повертаючи ОСОБА_1 зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи без постановлення відповідної ухвали, суд першої інстанції грубо порушив гарантоване відповідачу ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд, зокрема позбавив його права на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача вважає, що при розгляді даної цивільної справи суд першої інстанції не зберіг об`єктивність і неупередженість, так як не сприяв відповідачу в реалізації ним прав, передбачених ЦПК України, зокрема права на подання зустрічного

позову, а в описовій частині оскаржуваного рішення судом, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 265 ЦПК України, не зазначено про подання відповідачем до Дарницького районного суду м. Києва 25 серпня 2022 року, у строк для подання відзиву, зустрічної позовної заяви про захист прав малолітньої особи.

Представник відповідача посилається на те, що при розгляді судом першої інстанції цивільної справи, в порушення вимог ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, не було залучено відповідні органи опіки та піклування, представлені належною юридичною особою, участь яких є обов`язковою, а саме Козелецьку селищну раду та Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію, а в матеріалах справи відсутній оригінал або належним чином завірена копія висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 . Крім того, в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, в матеріалах справи відсутні будь-які докази підтвердження надсилання або надання службою у справах дітей та сім`ї Козелецької селищної ради іншим учасникам справи копії доказів, поданих до суду першої інстанції, а саме копії рішення виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 11.02.2022р. №462-28/VIII «Про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини» та копії висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Також представник відповідача вважає, що в порушення імперативних вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України, копії письмових доказів, які додані до позовної заяви, не засвідчені належним чином, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, так як на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не посилається на будь-які докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а саме проживання дитини разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_3 , а ухвалюючи оскаржуване судове рішення та визначаючи місце проживання дитини з матір`ю без зазначення місця проживання дитини, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що в подальшому може призвести до порушення прав та інтересів дитини, так як позивачка не має власного житла та постійно змінює місце проживання, а тому може поселитися з дитиною будь-де, з будь-якими умовами та з будь-якими особами.

Також представник відповідача посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, та зазначає, що позивачкою не обґрунтовано заявлену позовну вимогу та не надано будь-яких доказів, що визначення місця проживання дитини з нею буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в її задоволенні та визнати явку ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою для надання ним особистих пояснень щодо обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Позивачка стверджує, що зустрічний позов ОСОБА_1 подав під час розгляду справи по суті, що не передбачено нормами ЦПК України, як і не передбачено прийняття зустрічного позову на стадії апеляційного перегляду справи.

Позивачка зазначає, що представником служби у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області подано до суду першої інстанції заяву-пояснення, в якій він підтримав вимоги позовної заяви та надав належним чином завірений висновок щодо визначення місця проживання дитини.

Також позивачка вважає, що суд першої інстанції не вийшов за межі позовних

вимог, оскільки суд виходив саме з інтересів дитини, врахував збройну агресію Російської Федерації проти України та ту обставину, що значна кількість родин в країні стали вимушеними переселенцями.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с. 42-43, 64-65, 68, 96-97, 102 т.2), двічі у судове засідання не з`явився, 13 вересня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Остапович В.М. направив на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи у відсутність відповідача ОСОБА_1 та його представника (с.с.120-123 т.2), яке підписане електронно-цифровим підписом адвоката Остаповича В.М.

Треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.96-97, 98, 99 т.2), явку своїх представників у судове засідання не забезпечили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів на підставі положень ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у відсутність вищезазначених осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_2 у режимі відеоконференції, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 серпня 2019 року сторони зареєстрували шлюб (с.с.10 т.1), який було розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2021 року (справа № 760/4531/21).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.11 т.1).

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 753/7395/20 визначено дитині жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище « ОСОБА_7 », а ім`я дитині жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено «ОСОБА_5-ОСОБА_4».

Згідно довідки виконкому Козелецької селищної ради Чернігівської області від 14 травня 2021 року позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та проживає разом із дочкою.

7 грудня 2021 року комісією у складі працівників Служби у справах дітей, відділу соціального захисту населення Козелецької селищної ради, старости Лемешівського старостиського округу Козелецької селищної ради за фактичним місцем перебування малолітньої дитини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що за даною адресою створені належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку малолітньої ОСОБА_3 . Дитина має доглянутий вигляд, забезпечена повноцінним харчуванням, одягом, взуттям, предметами гігієни, має багато різноманітних іграшок. Для малолітньої ОСОБА_5 придбано дитяче ліжко, візок, дитина має всі необхідні дитячі речі. Є куточок для ігор. Мати дитини ОСОБА_2 належним чином доглядає за дитиною.

Рішенням виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 11 лютого 2022 року №462-28/VIII затверджений висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Під час апеляційного розгляду до Київського апеляційного суду були направлені

належним чином завірені копії рішення та висновку органу опіки та піклування (с.с.74-76 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проживання дитини з матір`ю максимально відповідає інтересам дитини та забезпечить можливість її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, виховання в оточенні любові і поваги, а відповідачем не надано доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачкою своїх батьківських обов`язків та негативний вплив на виховання дитини, або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дитини з матір`ю суперечить її інтересам.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці

забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що «при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Установивши, що позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, враховуючи наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, забезпечення дитини всім необхідним, та, виходячи із найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанцій при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам малолітньої дитини та визначили місце її проживання з матір`ю.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка ОСОБА_2 надала належні та достатні докази у підтвердження своїх доводів, що вона піклується про фізичне та духовне виховання малолітньої доньки, займається її оздоровленням, створила належні умови для її проживання та розвитку, а відтак проживання дитини з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Разом з цим, відповідачем суду не було надано доказів, які б спростували встановлені судом обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не має власного житла, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки суду надано докази, що позивачка має постійне місце проживання, у якому зареєстрована відповідно до вимог законодавства, а наявність житла у власності не є обов`язковою підставою для задоволення або відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини, так як суди при визначенні місця проживання дитини перш за все беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Натомість матеріально-

побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним.

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц.

При цьому колегія суддів зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду справи судом в порушення вимог ч. 4 ст. 19 СК України не було залучено до участі у справі Козелецьку селищну раду та Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію, як органи опіки та піклування, є необґрунтованими, оскільки зазначені органи приймали участь у розгляду справи у якості третіх осіб, а орган опіки та піклування Козелецької селищної ради Чернігівської області надав суду першої інстанції висновок щодо розв`язання даного спору відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 СК України.

При цьому, доводи апеляційної скарги про необхідність надсилання висновку органу опіки та піклування на адресу відповідача, не ґрунтуються на нормах процесуального права, які таких положень не містять.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю без зазначення конкретного місця проживання дитини, колегія суддів вважає безпідставними.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила визначити місце проживання дитини разом з нею за її зареєстрованим місцем проживання.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, у резолютивній частині рішення не зазначив конкретного місця проживання дитини, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

У постанові від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц Верховний Суд зазначив загальний висновок, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Верховний Суд за результатами перегляду справи № 199/2898/22 дійшов переконання, що при постановленні оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції не порушив наведеного висновку, враховуючи обставини цієї справи, а саме той факт, що позивачка з дитиною у зв`язку із повномасштабною збройною агресією перебуває за межами України, визначив місце проживання дитини з матір`ю без вказівки на конкретну адресу.

У іншому абзаці постанові від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц вказано про те, що визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати деінде, унаслідок чого батько дитини не матиме змоги брати участь у її вихованні. Висновок Верховного Суду в цій частині сформульовано відносно конкретних обставин справи № 607/1091/16-ц. Однак, у даній справі не встановлено, що мати перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною чи приховує місце перебування дитини.

Верховний Суд зауважує, що усталеним є підхід при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини, що суд вирішує з ким із батьків буде проживати дитина. Якщо спір також існує щодо визначення конкретної адреси проживання дитини, то суд вирішує спір і в цій частині.

Зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам Верховного Суду при вирішені цієї категорії спорів (за відсутності спору саме

про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини (постанова від 28 червня 2023 року у справі № 199/2898/22).

В матеріалах даної справи відсутні документи, які свідчать про наявність спору саме про адресу місця проживання позивачки та дитини.

З приводу доводів апеляційної скарги про не розгляд судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 1 листопада 2021 року, відповідачу надано п`ятнадцятиденний термін з дня вручення (отримання) копії ухвали про відкриття провадження у справі для подачі відзиву на позовну заяву (с.с.37-38 т.1).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач не отримав, у зв`язку із відсутністю за місцем проживання (с.с.49 т.1).

У подальшому відповідач не отримував судові повістки у зв`язку із відсутністю за місцем проживання, що підтверджується відмітками листоноші на конвертах.

Відповідно до розписки представника відповідача, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви були ним отримані 10 серпня 2022 року (с.с.142 т.1).

Відзив на позовну заяву відповідачем був поданий до суду та зареєстрований 25 серпня 2022 року (с.с.155-172 т.1).

В матеріалах справи зустрічна позовна заява відсутня.

До апеляційної скарги додана копія зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про захист прав малолітньої особи, яка була зареєстрована Дарницьким районним судом міста Києва 25 серпня 2022 року (с.с.231 т.1)

Відповідно до протоколу судового засідання від 16 листопада 2022 року суд повернув зустрічний позов відповідача з посиланням на його подання з порушенням ЦПК України (с.с.184-185 т.1).

Відповідачем зазначена протокольна ухвала суду оскаржена не була.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 об`єднати в одне провадження з позовом ОСОБА_2 та розглянути його під час апеляційного перегляду разом з первісним позовом.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки зустрічний позов не був предметом розгляду у суді першої інстанції, апеляційний суд не має повноважень для його розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, оформивши своє процесуальне рішення про повернення зустрічного позову протокольною ухвалою, позбавив його можливості оскаржити таке рішення в апеляційному порядку, що і стало підставою для включення до апеляційної скарги вимог про прийняття та розгляд зазначеного зустрічного позову під час апеляційного перегляду рішення суду, є безпідставними.

Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановлюються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Згідно частини 2 статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд першої інстанції вирішив питання про їх права свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Пунктом 6 частини 1 статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення зустрічної позовної заяви не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, не змінює вимоги пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду та не може бути перешкодою у реалізації права особи на апеляційне оскарження судового рішення.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 5 лютого 2019 року у справі № 903/381/18 та у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 756/12128/15.

Оскільки представником відповідача протокольна ухвала суду від 16 листопада 2022 року про повернення зустрічної позовної заяви не оскаржується, колегія суддів не надає оцінку зазначеному процесуальному документу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остаповича Вячеслава Миколайовича залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук