Справа № 306/1367/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Вінер Е.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в даному будинку не проживає. Реєстрація в будинку відповідача перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що суд у вказаному рішенні зазначив, що не може взяти до уваги акт Полянської сільської ради №23 від 04.08.2022, оскільки в ньому не зазначено, період не проживання відповідачки в будинку за адресою АДРЕСА_1 . Та стороною позивача не доведено факт не проживання відповідача понад один рік в даному будинку.

Однак, суд не врахував, що саме з часу набуття права власності на будинок, а саме з 08.11.2018, з моменту Державної реєстрації речових прав, він має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Сам факт реєстрації говорить про те, що в період з 2018 року по даний час відповідачка не проживає в даному будинку. Окрім того, судом не взято до уваги, що відповідачка прописана в будинку 17.09.2012 року (згідно будинкової книги) у віці 12 років, де через вісім місяців, а саме 25 червня 2014 року помирає її батько ОСОБА_3 .

Відповідачка не проживала саме в даному будинку і фактично не могла проживати без батьків, а після смерті батька сама. У період з 2014 року, до смерті його батька ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніхто не проживає. За батьком здійснював догляд він та його сім`я і саме в 2018 році ним проведено Державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також суд не вжив заходів, щодо виклику свідків які зазначені в акті Полянської сільської ради та безпідставно відмовив у допиті у якості свідка ОСОБА_4 .

Оскільки, відповідачка не проживає без поважних причин в спірному житловому будинку, а тому її реєстрація перешкоджає йому у реалізації його права власності на такий будинок.

У дане судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Русин Ю.І., також ОСОБА_2 та її представник адвокат Козар М.М. повторно не з`явились та не подали заяв про відкладення розгляду справи.

Згідно частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Довідками Закарпатського апеляційного суду від 07.06.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі повідомлення надісланого адвокатам Русин Ю.І., та Козар М.М. у додаток "Viber" на їх номери мобільних телефонів: НОМЕР_1 і НОМЕР_2 , за змістом документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 65, 66.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності сторін та їх представників не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку з приводу того, що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 відсутня понад рік у місці свого проживання в якому зареєстрована та що таке не проживання за такою адресою відбувається з неповажних причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні мотиви.

Переглядаючи справу, апеляційним судом встановлено те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 144980755 від 12.11.2018 року (а.с.7).

Згідно відповіді сільського голови за № 929/03-05 від 11 серпня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до Акту за №23 від 04 серпня 2022 року шляхом проведеної бесіди із сусідами встановлено, що в житловому будинку ніхто не проживає з зареєстрованих осіб на час обстеження. Обстеження проведено в присутності сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.4).

За змістом Відзиву на позовну заяву від 12.10.2022 року вбачається, що ОСОБА_2 довгий період часу працює за кордоном і рідко навідується додому, тому з поважних причин постійно не проживає в спірному житловому будинку. Крім цього, являється спадкоємицею за своїм батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та являвся спадкоємцем частини спірного житлового будинку після смерті своєї матері, а її бабусі. Зараз готується позовна заява про часткове скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , оскільки у спірному житловому будинку знаходиться частка, яку вона успадкувала за своїм батьком, (а.с.27-28).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи у сукупності з наявними доказами, обговоривши доводи сторін, колегія суддів дійшла до думки, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Права члена сім`ї власника житла на користування житлом визначені у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що згідно виписки від 30.10.2018 року за №3482 з погосподарської книги №2 щодо об`єкту погосподарського обліку НОМЕР_4, головою дворогосподарства № 105 в селі Плоске Свалявського району являється ОСОБА_1 . Рік побудови житлового будинку 1968, (а.с.3).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 144980755 від 12.11.2018 року, власником за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 240, житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі виписки із погосподарської книги від 30.10.2018 р. за №3482, являється в 1/1 частці ОСОБА_1 , (а.с.7).

Довідкою за №3935 від 19.10.2017 р. про реєстрацію місця проживання особи стверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована з 17.09.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.30).

Свідоцтвом про смерть від 26.06.2014 року серії НОМЕР_3 виданого виконавчим комітетом Плосківської сільської ради Свалявського району підтверджується факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , (а.с.31).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №39267002 від 24.12.2014 р. здійснено Свалявською державною нотаріальною конторою реєстрацію спадкової справи за № 56944963 за номером у нотаріуса 186/2014 щодо спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , (а.с.32).

Зазначене за сукупністю належних та допустимих доказів стверджує ту обставину, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ще 17.09.2013 року, коли там проживали батьки позивача та задовго до того як за останнім було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок. Відтак, ОСОБА_2 набула на законних підставах право на проживання в такому житловому будинку.

Не безпідставними на думку колегії суддів являються доводи відповідачки стосовно того, що вона являється спадкоємцем за своїм батьком, який в свою чергу являвся спадкоємцем на частину спірного житлового будинку за своєю матір`ю, а також те, що відповідачка у зв`язку із цим буде звертатись до суду для скасування за позивачем реєстрацію права власності на спірний житловий будинок.

За твердженнями відповідачки, вона вимушена працювати за кордоном, а тому рідко приїжджає додому, що не дозволяє їй постійно проживати у даний час в спірному будинку. Та при цьому, іншого житла не має.

А звідси, ОСОБА_2 може бути позбавлена права користуватися цим житлом лише з підстав, передбачених законом.

Посилання ОСОБА_8 на Акт за №23 від 04 серпня 2022 року, яким внаслідок проведеної бесіди із сусідами встановлено, що в житловому будинку ніхто не проживає із зареєстрованих осіб на час обстеження. Не можна визнати основним доказом, який безумовно підтверджує обґрунтованість позовних вимог. Крім цього, у такому не зазначено достовірно період протягом якого в такому житлі ніхто не проживає.

Доречним буде зазначити, що сам ОСОБА_8 не проживає у спірному житлі, а проживає в АДРЕСА_2 , що вказує на ту обставину, що має де проживати і не має нагальної потреби в користуванні спірним житловим будинком.

Законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Так, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, частина 2 статті 386 ЦК України.

А згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_9 покликався на те, що прописка ОСОБА_10 в спірному житловому будинку в якому не проживає порушує його право власності, оскільки перешкоджає йому на власний розсуд користуватися та розпорядитись таким.

Проте, виходячи з тієї обставини, що відповідачка не має іншого житла, а ніж те в якому на законних підставах прописана, та яке є її основним місцем проживання, колегія суддів не вбачає підстав для твердження стосовно того, що прописка відповідачки створює позивачу перешкоди у належному користуванні спірним житловим будинком. Окрім цього, матеріали справи не містять доказів на підтвердження чинення позивачу відповідачем, перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При вирішенні даного спору необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, яка хоч і не являється членом сім`ї нового власника житла в контексті відсутності у неї іншого житла.

У даному випадку право власності позивача на майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням в силу відсутності іншого житла, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження, оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: