Номер провадження: 22-ц/813/3764/23 Головуючий у 1-й інстанції: Михайлюк О.А.
Єдиний унікальний номер судової справи:521/9868/21 Доповідач Базіль Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Полікарпової О.М.,

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Грицюка Олександра Олексійовича, який діє від імені ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Михайлюка О.А. у справі №521/9868/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

30 червня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що 15.01.2020 року він здійснив перерахування грошових коштів у сумі 59968 грн. на особистий рахунок відповідача, в подальшому 21.01.2020 року перерахувавши ОСОБА_1 додатково ще 36070 грн., а разом на загальну суму 96038 грн.

Указані грошові кошти були переказані за усною домовленістю, за умовами якої, відповідач зобов`язувався укласти з ним договір позики, який мав би бути посвідчений відповідною письмовою розпискою відповідача. Однак, після отримання коштів, відповідач перестав виходити на зв`язок та ухилився від укладення договору позики та надання розписки.

Таким чином, заявник вважав, що відповідач збагатився за його рахунок, оскільки була відсутня правова підстава для перерахування вказаних грошових коштів.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь безпідставно набуті кошти у розмірі 96038 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 96038 грн., а також 960 грн. 38 коп. в рахунок сплаченого судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що під час переходу майна у формі грошових коштів від позивача до відповідача була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілої особи без достатньої підстави, передбаченої законом,іншими правовими актами чи правочином, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що такий перехід майна суперечив юридичному змісту правовідносин та не ґрунтувався на прямій вказівці закону.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року залишено без задоволення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

12 жовтня 2022 року не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, адвокат Грицюк О.О., який діє від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У якості наявності підстав для скасування заочного рішення суду, посилається на те, що судом першої інстанції не було дотримано вимоги

ч.6 ст. 128 ЦПК України, так як не було надіслано ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження у даній справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами, що завадило відповідачу реалізувати право на подачу відзиву, приймати участь у судових засіданнях та представляти свої інтереси в суді, так як суд не здійснив надіслання кореспонденції на електронну адресу ОСОБА_1 , відомості про яку наявні у матеріалах справи.

Посилається і на те, що позивачем не було надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що між сторонами існувала усна домовленість про укладення договору позики та жодним чином не підтверджено те, що грошові кошти, які позивач перерахував на картковий рахунок відповідача, було отримано останнім саме у позику.

Зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.08.2021 року у справі №185/446/18.

Твердить, що у даній справі, позивачем гроші перераховувалися на картковий рахунок відповідача добровільно та без зазначення призначення платежу, а тому, на думку апелянта, не можливо поза розумним сумнівом встановити чи дійсно грошові кошти було надано в позику, як про те зазначає позивач, чи між сторонами існувала будь-яка домовленість, а тому кошти в розмірі 96038 грн. не є отриманими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та не є такими, що підлягають поверненню.

Вважає, що позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому вважає, що поведінка відповідача є суперечливою, оскільки потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків.

Позиція позивача на стадії апеляційного перегляду справи.

ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Грицюк О.О. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з підстав у ній викладених.

Позивач ОСОБА_2 , належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, шляхом надіслання повістки на електронну адресу, яку позивач зазначив для суду, та з якої здійснював листування з апеляційним судом. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивач отримав судову повістку та був достеменно та своєчасно обізнаний про дату та час судового засідання, що узгоджується з правової позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.11.2022 року у справі №759/14068/19.

В судове засідання, призначене на 16.01.2023 року, позивач

ОСОБА_2 не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заяв чи то клопотань про відкладення апеляційного розгляду справи, призначеного на 16.01.2023 року, на адресу суду не направляв.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час та місцем розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини справи.

15.01.2020 року позивач ОСОБА_2 перерахував на користь відповідача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 59968 грн., що підтверджується квитанцією №H1MM-JF5L-I95F-WK5D-1XL8-F (а.с. 7).

21.01.2020 року позивач ОСОБА_2 перерахував на користь відповідача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 36070 грн., що підтверджується квитанцією №U4F2-T5LK-O5CH-L91S-0DA1-T (а.с. 8).

Указані фінансові операції підтверджується також і випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 , долученою відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції (а.с. 47,48).

Примітно, що зазначені квитанції не містять відомостей про підставу переведення грошових коштів, інформація про призначення платежу також не відображена.

10.11.2022 року на стадії апеляційного перегляду справи, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Грицюк О.О. подав клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, у якому серед іншого зазначив, що гроші позивачем на користь його довірителя, були сплачені у рахунок оплати товару певної речі.

До зазначеного клопотання адвокат долучив роздруківку з мобільного додатку Viber (а.с. 90-99), указані докази апеляційним судом не прийнято до уваги з підстав викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

02.12.2022 року з метою спростування доводів позовної заяви, відповідач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду пояснення у яких зазначив про те, що позивач ОСОБА_2 дійсно перераховував йому грошові кошти, однак такі фінансові операції були здійснені у межах домовленості між сторонами щодо продажу відповідачем на користь позивача шаблі ручної роботи царських часів з інкрустацією рубінів на ручці. Першим платежем ОСОБА_2 перерахував на його користь завдаток за предмет, а згодом отримавши його, сплатив залишок суми (а.с. 101,102).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 зазначено, що: при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №947/3879/20 зазначено, що: вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212,1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

У справі, що переглядається позивач добровільно, на власний розсуд, двічі поспіль, у проміжок часу з 15.01.2020 року по 21.01.20220 року перерахував на користь відповідача грошові кошти диференційовано по

59968 грн. та 36070 грн., а загалом 96038 грн.

Здійснюючи фінансові транзакції, шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача ОСОБА_1 , заявник не зазначив підстав для переведення грошей, як і не окреслив призначення платежу, що прослідковується з квитанцій, наданих позивачем, які долучені до позову.

Звертаючись до суду за захистом порушеного права з цим позовом, ОСОБА_2 , посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 96038 грн.,покликаючись на те, що зазначена сума грошових коштів була надана ним (перерахована на картку) відповідачу у якості позики. При цьому, заявник зазначав, що правочин мав бути посвідчений відповідною письмовою розпискою відповідача, проте після отримання коштів ОСОБА_1 ухилився від укладення договору позики та надання розписки.

На стадії апеляційного перегляду справи, заперечуючи проти доводів позовної заяви щодо фактичної природи правовідносин, що склалися між сторонами, відповідач ОСОБА_1 у письмових поясненнях від 01.12.2022 року, стверджує, що в дійсності суспільні відносини між сторонами склалися з приводу продажу відповідачем на користь позивача предмету (шаблі ручної роботи), та як наслідок сплати за неЇ позивачем грошових коштів, шляхом перерахування завдатку, а згодом, перерахування іншим платежем залишку частини коштів.

З метою встановлення існування дійсних правовідносин між сторонами, добросовісності їх поведінки, а також перевірки наявності у даному випадку безпідставного набуття відповідачем грошових коштів позивача, про що зазначено у позовній заяві, апеляційний суд враховує наступне.

Поведінку позивача, яка є визначальним критерієм у даній справі, оскільки після перерахування 15.01.2020 року відповідачу грошей у розмірі 59968 грн., не отримавши після першого траншу від відповідача письмової розписки на підтвердження наявності та виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин, виражених у формі позики, ОСОБА_2 добровільно, самостійно, ініціативно, на власний ризик, повторно спрямував на користь ОСОБА_1 21.01.2020 року ще 36070 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 достовірно знав, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача, який згодом вимагає повернення сплачених ним коштів є суперечливою (тобто, потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків).

Також апеляційний суд зважає на суму, яка була предметом фінансових операцій (96038 грн.), оскільки у даному випадку з огляду на положення ст. 208 ЦК України, правочин (договір позики) мав укладатися у письмовій формі, оскільки його сума за своїм розміром (обсягом) значно перевищувала у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Твердження позивача про те, що фактично між сторонами існували правовідносини позики, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки всупереч ст. 12,81 ЦПК України, заявником не надано документальних відомостей на підтвердження зазначених ним обставин.

Сукупність перелічених обставин, указують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, так як наслідок стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 96038 грн.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, не надав оцінки спірним правовідносинам у контексті наведених вище норм, належним чином не визначив фактичний характер спірних правовідносин, які склалися між сторонами, а тому суд зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим, заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З приводу наданих представником відповідача роздруківок електронного листування з мобільного додатку Viber, апеляційний суд зазначає, що роздруківка електронного листування не є письмовим доказом та не може вважатися електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі N 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі N 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі N 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі N 910/1162/19, від 19.01.2022 року у справі №202/2965/21.

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, шляхом скасування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд,змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача

ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 1920 грн.

Повний текст постанови складено 20.01.2023 року.

Керуючись ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Грицюка Олександра Олексійовича, який діє від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1920 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

О.М. Полікарпова