Справа № 487/2337/22
Провадження № 2/487/704/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Лагоди А.А.,

за участю секретаря судового засідання Томашевського О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10.08.2022 року звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах ОСОБА_4 , посилаючись на те, що 22.05.1998 року між сторонами укладено та зареєстровано шлюб. Сторони спільно проживали і вели спільне господарство фактично з 1998 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу ними придбано нерухоме майно, що фактично належить їм двом на праві спільної сумісної власності, а саме 03.05.2001 року між ПП Агрофірма «Макс и Петр» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 86,3 кв.м., основною площею 68,3 кв.м., за літ. Б, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , крім того сторони, перебуваючи у шлюбі та ведучи спільне господарство, в районі будинку АДРЕСА_1 на орендованій земельній ділянці побудували Автосалон з магазином автозапчастин, який введено до експлуатації декларацією про готовність об`єкта від 25.10.2011 року №МК 1 та складається з нежитлового приміщення автосолону з магазином автозапчастин літ. А-3, загальною площею 465,8 кв.м. з службовою будівлею та спорудою. Вказаному об`єкту надано нову адресу: АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1239 від 22.11.2011 року зареєстровано право власності. Враховуючи, що вищевказане майно в силу Закону є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя є рівними та в них не один рік триває спір, щодо вказаного майна, позивач просить суд про його поділ шляхом визнання за ним права власності на Ѕ частини у спільному майні. Також зазначає, що стороною позивача не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом, враховуючи наступне. 19.08.2016 року ОСОБА_2 звернулася до Новоодеського районного суду Миколаївської області про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 . Позов було задоволено та винесено рішення суду від 04.11.2016 року про розірвання шлюбу. 10.06.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_2 зокрема про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення в натурі нерухомого майна відносно спірного майна (справа № 487/3037/16-ц). Остаточне рішення у справі було постановлено, 10.05.2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яким залишено без змін постанова Миколаївського апеляційного суду від 20.12.2021 року, якою зокрема залишено без задоволення вимоги позивача, щодо реального виділу в натурі частки із спільного сумісного нерухомого майна подружжя, при цьому підтверджено факт, що вказане майно є саме спільним сумісним майном подружжя, однак через наявність самовільного будівництва, яке враховане під час проведення судової будівельно технічної експертизи воно не може бути поділено. Таким чином, враховуючи, те що під час розгляду справи не були визначенні частки між сторонами, відповідно спір виник з 11.05.2022 року.

Ухвалою суду від 10.08.2022 року позовну заяву залишено без руху із зазначенням недоліків.

15.08.2022 року стороною позивача надано заява про усунення недоліків із доказами.

16.08.2022 ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

17.08.2022 на адресу суду від відповідача надійшла заява 17.08.2022 на позовну заяву. У заяві відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки існує така ж справа яка пройшла розгляд у всіх інстанціях і є постанова від 20.12.2021року у справі №487/3037/16-ц Миколаївського апеляційного суду.

25.08.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив від 23.08.2022 на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки на її думку, позивач не доводить належними доказами віднесення об`єктів нерухомості до спільної сумісної власності, не вказує джерело походження грошових коштів, за які придбано спірні об`єкти нерухомості, не надає експертний висновок щодо оцінки вартості спірного майна, позивач навмисно не зазначає третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову за майном по АДРЕСА_1 , попри наявності рішення у цивільній справі №487/8545/15-ц, позивач 10.06.2016 звертався до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя та виділення в натурі нерухомого майна де суд у справі №487/3037/16-ц виніс постанову від 20.12.2021, а повторне звернення з аналогічним предметом позову є порушенням вимог ч. 2 ст. 44 ЦПК України, а також спливу строку позовної давності і застосування судом наслідків за ч.4 ст. 267 ЦК України.

25.08.2022 на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у яких відповідач вказує, що будівля за адресою АДРЕСА_1 придбана за кошти від продажу її 2-х кімнатної квартири (документи наявні в справі №487/3037/16-ц), а будівля по АДРЕСА_1 побудована за кошти її батьків.

06.10.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання вмотивоване наявністю з цього приводу постанови Миколаївського апеляційного суду від 20.12.2021 у справі №487/3037/16-ц.

Ухвалою від 12.10.2022 клопотання представника відповідача залишено без задоволення, оскільки у справі №487/3037/16 предметом спору були вимоги про реальний виділ в натурі частки з спільного нерухомого майна, а в цій справі розглядаються вимоги про розподіл майна шляхом визнання права власності на частку у спільному нерухомому майні.

Ухвалою суду від 12.10.2022 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, при цьому зазначив, що спірне майно є об`єктом сумісного права власності подружжя, строк звернення до суду не є пропущеним. Щодо понесених судових витрат, просив суд їх віднести на сторону позивача.

Представник відповідача, в судовому засіданні заперечив проти задоволення, позову через його необґрунтованість, посилаючись на те, що спірні об`єкти мають в собі самовільне будівництво та відповідно не можуть бути поділені, крім того зазначив, що стороною позивача пропущені трьох річний строк позовної давності від дня розлучення та сторона позивача просить застосувати суд наслідки такого пропуску. Щодо понесених судових витрат то сторона відповідача надасть докази, щодо їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позицію свого представника, та додала, що позивач жодним чином не приймав участі при набутті та будівництві спірного майна. Майно було набуте виключно за її особисті кошти та допомоги її батька.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази та матеріали цивільної справа № 487/3037/16-ц, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом наголошується, що в рамках цивільної справи № 487/3037/16-ц Миколаївським апеляційним судом (постанова від 20.12.2021 року, яка залишена без змін постановою від 10.05.2022 року Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду) було встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.05.1998 по 04.11.2016 року. За час спільного сімейного проживання подружжям за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 03.05.2001 року було придбане нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв. м літ. «Б», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташовані на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.2011 року, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.11.2011 року № 1239. (а.с.11-15, 19-29)

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Отже, суди в рамках цивільної справи № 487/3037/16-ц установили перелік і факт майна набутого за час шлюбу, факт набуття його за спільні сумісні кошти, спільною працею подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Твердження відповідачки про те, що зазначені приміщення є її особистим майном, оскільки вона продала квартиру, яка належала їй купила нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 та створення батьками відповідача об`єктів нерухомості, як об`єктів своєї власності не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною відповідача, не надано нових належних та допустимих доказів, ніж ті які були об`єктом дослідження під час розгляду справи № 487/3037/16-ц, не спростовано презумпцію спільного майна, що є її процесуальним обов`язком.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що спірне майно: нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв.м., основною площею 68,3 кв.м., за літ.Б, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташовані на АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.2011 року, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.11.2011 року № 1239, придбано сторонами в період перебування у шлюбі за спільні кошти, спільною працею, є спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому його поділ в рівних частках шляхом визнання права власності на частку у спільному нерухомому майні, про що просить позивач у своєму позові за встановлених судом обставин є доцільним.

Посилання сторони відповідача на те, що майно має самовільне будівництво, яке не підлягає поділу суд не приймає до уваги, оскільки об`єктом поділу по справі є нерухоме майно яке набуте у передбаченому законом порядку та є належним чином зареєстроване на час розгляду справи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.45-48)

Щодо застосування строків загальної позовної давності на які посилається відповідач, з огляду на наявність рішення у справі №487/3037/16 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Сторона відповідача пов`язує перебіг позовної давності із днем розлучення. Разом з тим з такими доводами суд не може погодитись, враховуючи наступне.

В рамках справи №487/3037/16 предметом спору були вимоги про реальний виділ в натурі частки з спільного нерухомого майна, а в цій справі розглядаються вимоги про поділ майна шляхом визнання права власності на частку у спільному нерухомому майні.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні в силу положення ч.1 ст. 321 ЦК України.

Суд погоджується з аргументами позивача, що з 11.05.2022 року між ним та відповідачем виник спір, щодо часток спільної сумісної власності, у зв`язку з не визначенням таких часток спільно набутого нерухомого майна в рамках справи №487/3037/16-ц, попри реєстрацію такого майна за відповідачем та враховуючи зазначене вище, що не спростовано відповідачем.

Крім того, наявність спору, щодо нерухомого майна у період 19.08.2016 року і по 11.05.2022 року переривала строки позовної давність у спорі.

Також необхідно зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України карантин, із подальшими змінами і доповненнями, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України від 30.03.2020 року № 540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02.04.2020 року.

Постановами КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), неодноразово продовжувався строк дії карантину.

23.12.2022 року Кабмін вніс зміни до постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236, згідно яких строк дії карантину продовжено до 30.04.2023 року.

Таким чином, починаючи з 02.04.2020 року і по теперішній час строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) воєнний стан було запроваджено з 24.02.2022 року, який є продовженим до теперішнього часу.

15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст. 257, 258 ЦК України). Тому з 15.03.2022 року зупинено перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб.

Таким чином, судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки вони не є такими, що сплили.

Щодо розподілу судових витрат, суд враховуючи позицію сторони позивача, висловлену у судових дебатах, залишає такі понесені судові витрати на їх рахунок.

Керуючись ст.ст.3, 4, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 86,3 кв. м літ. «Б», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частку нежитлового приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташованого на АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 23.01.2023 року.

Суддя А.А. Лагода