Справа № 307/548/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.,

суддів: Фазикош Г.В., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Цопко Світлана Василівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року у складі судді Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Буштинська селищна рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Буштинська селищна рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що позивачі є власниками будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Крім позивачів в даному будинку зареєстровані наступні громадяни ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Однак, ОСОБА_3 тривалий час в даному будинку не проживає, що стверджується актом обстеження житлово-побутових умов, складеним 01.02.2023 депутатом Буштинської ТГ Янчій Р. Дана обставина позивачам створює незручності в користуванні майном.

За вказаних обставин позивачі просили визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти з реєстраційного обліку .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Цопко С.В., просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову і не дав їм належної правової оцінки та неправомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянута у їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи установлено, що позивачі є власниками будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право приватної власності на нерухоме майно № 1282 від 23.03.2000 р.

Крім позивачів в даному будинку зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син позивачів), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онук), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (онучка) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (невістка).

Згідно Акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , складеного 01.02.2023 року депутатом Буштинської селищної ради Рацин Р.П., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не проживає за даною адресою більше року.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того позивачі, як власники житла, відповідно до п.2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» не подали доказів звернення їх до органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг за місцем проживання відповідача для зняття її із зареєстрованого місця проживання.

З такими висновками суду повністю погодитись на можна з врахуванням наступного.

Закон України «Про надання публічних (електронних публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (надалі Закон) регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Згідно із ст.1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (надалі Закон), якою визначено сферу дію даного Закону, дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

У п.11 ч.1 ст.2 даного Закону вказано, що реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 18 Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Статтею 24 Закону врегульовано особливості зміни інформації, внесеної до реєстру територіальної громади

Згідно із ч.1 ст. 24 Закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: 1) повідомлення територіального органу або підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, про смерть особи із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого у встановленому порядку; 2) заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; 3) припинення особою громадянства України або скасування рішення про набуття громадянства України; 4) припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; 5) повідомлення відповідного закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням про втрату підстав для отримання особою соціальних послуг, що надаються відповідно до Закону України "Про соціальні послуги"; 6) судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;7) припинення підстав на право користування житлом (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житла, закінчення/припинення навчання в закладі освіти), відчуження житла та інших визначених законодавством документів; 8) заяви власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, у разі якщо місце проживання (перебування) особи було задекларовано або зареєстровано, крім випадків реєстрації місця проживання у житлі, що підлягає приватизації; 9) повідомлення уповноваженої особи житла закладу освіти про втрату підстав для проживання особи в гуртожитку, що належить до сфери управління цього закладу освіти; 10) відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Аналіз вищевказаних норм права дає суду підстави для висновку, що згідно і вказаним Законом, внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи, є реєстраційною дією відповідного органу реєстрації, зміни до реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання вносяться на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, або припинення підстав на право користування житлом, а дія даного Закону не поширюється на відносини, пов`язані з припиненням права користування житлом.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказані вимоги Закону, не врахував предмет і підстави заявленого позову, а саме, що позивачі у заявленому позові просили визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки така понад рік без поважних причин не проживає у даному будинку, та помилково відмовив у позові з тих підстав, що позивачі, як власники житла, відповідно до п.2ч.1 ст. 18 Закону не подали доказів звернення їх до органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг за місцем проживання відповідача для зняття її із зареєстрованого місця проживання.

Таким чином суд першої інстанції застосував Закон, який не регулює спірні правовідносини між сторонами.

Щодо заявлених позовних вимог по суті колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ч.2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. (ч.4 ст. 10 ЦПК України)

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_3 проживала і є до даного часу зареєстрованою в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить позивачам. Тобто, відповідач вселилася, проживала, зареєструвалася в даному будинку за згодою позивачів, як власників будинку, і на законних підставах набула права користування даним житлом.

Акт обстеження матеріально побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , який складений 01.02.2023 року депутатом Буштинської селищної ради Рацин Р.П., та наданий позивачами в підтвердження заявлених вимог, про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не проживає за даною адресою більше року, не є належним, допустимим та достатнім доказом, оскільки в ньому не вказано період з якого не проживає дана особа, причини не проживання, та відомості на підставі яких встановлені дані обставини.

Інших доказів позивачами не подано і матеріали справи не містять.

Окрім того, позивачам, згідно свідоцтва про право приватної власності на майно № 1282 від 23.03.2000 року, на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 , де є зареєстровано постійне місце проживання ОСОБА_3 , однак у поданому позові позивачі просили визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Доказів того, що будинок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є одним і тим самим будинком та належить на праві власності позивачам матеріали справи не містять.

З врахуванням вищенаведених обставин та вимог закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та задоволення заявленого позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 376,381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Цопко Світлана Василівна,задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий :

Судді: