Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 569/19132/17

провадження № 61-13059св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Дорис» (Дорис ООД Сливен BG),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Майданіка В. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дорис» (Дорис ООД Сливен BG) (далі - ТОВ «Дорис») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в результаті кримінального правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що в результаті винних дій ТОВ «Дорис» відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої позивачі зазнали тілесних ушкоджень, були госпіталізовані до повітової лікарні міста Вранча (Румунія), у подальшому тривалий час проходили лікування за кордоном та в Україні. Позивачі зазнали матеріальних збитків, потребують щорічного відновного лікування у санаторії, потребують відновлювальної терапії тощо.

Під час розгляду справи між потерпілими та страховою компанією «Евронс АД» (далі - СК «Евронс АД») укладено угоду про відшкодування шкоди на загальну суму 20 000 євро, тобто по 4 000 євро на особу, що є максимальним страховим лімітом. Разом з тим таке відшкодування покриває лише матеріальну шкоду, а позивачі мають право на відшкодування також

і моральної шкоди.

На підставі викладеного з урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили стягнути з ТОВ «Дорис» на користь ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн, на користь

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 800 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня

2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що СК «Евронс АД» згідно

з угодою від 23 січня 2020 року виплатила позивачам 20 000 євро. Крім того, з указаної угоди вбачається, що сторони погодили суму виплати матеріальної та моральної шкоди, яка становить 20 000 євро на дату платежу. Визначаючи розмір страхового відшкодування, зазначеного в угоді про врегулювання спору від 23 січня 2020 року між ОСОБА_1 , яка діяла

в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та страховою компанією, позивачі обрали спосіб захисту свого права шляхом звернення до страховика та визначилися з розміром матеріальної та моральної шкоди у розмірі 20 000 євро, завданої внаслідок ДТП.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 19 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня

2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції за встановлених у справі обставин та наявних доказів правильно відмовив

у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Короткий зміст заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

У липні 2022 року ТОВ «Дорис» через представника Вербицького Я. В. подало до апеляційного суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заява мотивована тим, що при ухваленні постанови апеляційний суд не вирішив питання про стягнення витрат на правничу допомогу, що їх понесло ТОВ «Дорис», у розмірі 12 000 грн, тому вказані витрати необхідно стягнути

з позивачів. Товариство вказувало, що між ним та адвокатом укладено договір, в якому визначено фіксовану суму винагороди за представництво інтересів довірителя в суді апеляційної інстанції у розмірі 12 000 грн, з яких підготовка та подання відзивну на апеляційну скаргу - 6 000 грн, підготовка та подання письмових пояснень - 1 000 грн, участь у двох судових засіданнях - 5 000 грн (по 2 500 грн за кожне).

На підставі викладеного ТОВ «Дорис» просило стягнути з ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 12 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст постанови апеляційного суду і мотиви її прийняття

Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року заяву ТОВ «Дорис» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ТОВ «Дорис» відшкодування судових витрат

у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі

12 000 грн у рівних частинах, тобто по 3 000 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підтвердження понесених ТОВ «Дорис» витрат на правничу допомогу останнім додано: копії договору про надання правової допомоги, додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, акта приймання-передавання послуг до договору про надання правової допомоги. Загальна сума витрат на правничу допомогу складає 12 000 грн, сплата вказаних коштів підтверджується рахунком-фактурою на оплату та заключною випискою. Заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу подана відповідно до частини восьмої

статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Будь-яких заперечень від позивачів щодо стягнення вказаних витрат, яким було надіслано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу засобами поштового зв`язку, що підтверджується відповідними квитанціями та описами вкладення у цінні листи, долученими до клопотання, не надходило. Заявлений розмір витрат на правничу допомогу підтверджений належними і допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року та прийняти нове рішення, яким зменшити суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 2 000 грн.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень ОСОБА_1 , посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказувала, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 09 грудня 2021 року

у справі № 922/3812/19, від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19.

Касаційна скарга також мотивована тим, що апеляційний суд помилково врахував наданий відповідачем розрахунок, зокрема, щодо витрат за два судових засідання, оскільки перше судове засідання було відкладене, а друге судове засідання відбулося в режимі відеоконференції. Заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною з наданими адвокатом послугами. Крім того, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про вирішення в суді апеляційної інстанції питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, тому не могла заявити клопотання про зменшення розміру таких витрат, а також надати пояснення щодо вказаного питання. Отже, апеляційний суд вирішив питання відшкодування витрат на правничу допомогу без участі сторін, не надавши можливість спростувати заявлені витрати.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

23 грудня 2022 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

21 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, в задоволенні позову в цій справі відмовлено.

У липні 2022 року ТОВ «Дорис» через представника Вербицького Я. В. подало до апеляційного суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених ТОВ «Дорис» витрат на правничу допомогу додано: копію договору про надання правової допомоги від 01 липня

2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом

Вербицьким Я. В.; копію додаткової угоди від 14 травня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В.; копію акта приймання-передавання послуг до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В.

В акті приймання-передавання послуг до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В., перелічено надані останнім послуги: підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу від 20 травня 2021 року, на що затрачено 6 год робочого часу, вартістю 6 000 грн; підготовка та подання до суду письмових пояснень від 08 червня 2022 року, на що затрачено 1 год робочого часу вартістю 1 000 грн; участь в судових засіданнях 15 червня 2021 року та 19 липня 2022 року вартістю по 2 500 грн кожне. Загальна сума витрат на правничу допомогу складає 12 000 грн. Їх сплата відповідачем ТОВ «Дорис» адвокату Вербицькому Я. В. підтверджується рахунком-фактурою на оплату від 19 липня 2022 року та заключною випискою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 01 серпня 2022 року про перерахування 321,98 євро, що еквівалентно 12 021,61 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі,

витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої

статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів

у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року

в справі № 826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних

з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені

у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року

у справі № 755/9215/15-ц зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов

свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої

статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Встановлено, що заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу подана відповідно до частини восьмої

статті 141 ЦПК України.

На підтвердження понесених ТОВ «Дорис» витрат на правничу допомогу додано: копію договору про надання правової допомоги від 01 липня

2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом

Вербицьким Я. В.; копію додаткової угоди від 14 травня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В.; копію акта приймання-передавання послуг до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В.

В акті приймання-передавання послуг до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року № 01/07, укладеного між ТОВ «Дорис» та адвокатом Вербицьким Я. В., перелічено надані останнім послуги: підготовка та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу від 20 травня 2021 року, на що затрачено 6 год робочого часу, вартістю 6 000 грн; підготовка та подання до суду письмових пояснень від 08 червня 2022 року, на що затрачено 1 год робочого часу вартістю 1 000 грн; участь в судових засіданнях 15 червня 2021 року та 19 липня 2022 року вартістю по 2 500 грн кожне. Загальна сума витрат на правничу допомогу складає 12 000 грн.

Сплата витрат на правничу допомогу ТОВ «Дорис» адвокату

Вербицькому Я. В. підтверджується рахунком-фактурою на оплату

від 19 липня 2022 року та заключною випискою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» від 01 серпня 2022 року про перерахування 321,98 євро, що еквівалентно 12 021,61 грн.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня

2020 року у справі № 904/4507/18.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року

в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у цій справі підтверджений належними та допустимими доказами.

Витрати на правничу допомогу позивача в суді апеляційної інстанції цілком пов`язані з розглядом справи, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, є неминучими (у зв`язку з виконанням умов договору про правничу допомогу), розмір яких є обґрунтованим та пропорційним предмету спору. Витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу,

а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції додав до матеріалів справи докази направлення учасникам справи, зокрема і ОСОБА_1 клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 22 травня 2022 року з доданими матеріалами. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, описами вкладення у цінні листи, на яких містяться відтиски печатки поштової служби (акціонерного товариства «Укрпошта») з датою отримання поштової кореспонденції для відправлення (25 липня 2022 року), та накладними (чеками) відправлення вказаної кореспонденції від 25 липня 2022 року.

Водночас 08 серпня 2022 року до суду апеляційного суду також надійшло клопотання адвоката Вербицького Я. В. про долучення до матеріалів справи доказів сплати йому адвокатської винагороди (понесення відповідачем витрат на правничу допомогу): копія рахунку на оплату та копію виписки

з рахунку. При цьому представником надано докази направлення зазначеного клопотання учасникам справи, зокрема і ОСОБА_1 , що підтверджується описами вкладення у цінні листи, на яких містяться відтиски печатки поштової служби (акціонерного товариства «Укрпошта») з датою отримання поштової кореспонденції для відправлення (03 серпня 2022 року), та накладними (чеками) відправлення вказаної кореспонденції від 03 серпня 2022 року.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивачів, зокрема

і ОСОБА_1 з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції. ОСОБА_1 не заперечувала в суді апеляційної інстанції щодо стягнення таких витрат.

З матеріалів справи також вбачається, що представник відповідача - Вербицький Я. В. в апеляційному суді в судових дебатах 19 липня 2022 року заявив про стягнення з позивачів витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, а також подав відповідне письмове клопотання. Відповідно до протоколу судового засідання від 19 липня 2022 року ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні, тому не могла не знати про заявлене клопотання. Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вона була позбавлена можливості реалізувати своє право на подання заяви про зменшення витрат на правничу допомогу та подати до суду відповідні докази, враховуючи прийняття оскаржуваної постанови Рівненським апеляційним судом 15 листопада 2022 року, спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, апеляційний суд правильно вирішив питання розподілу витрат на правничу допомогу, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги, що перше судове засідання в суді апеляційної інстанції (15 червня 2021 року) було відкладене, а друге судове засідання (19 липня 2022 року) було проведене в режимі відеоконференції, тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Так, 15 червня 2021 року відбулося судове засідання за участі адвоката Вербицького Я. В., а проведене

19 липня 2022 року судове засідання в режимі відеоконференції також відбулося за участі вказаного адвоката. З указаних протоколів вбачається, що адвокат Вербицький Я. В. брав участь у судовому процесу, надав суду пояснення, надавав відповіді на запитання учасників процесу та суду тощо. Таким чином, матеріалами справи підтверджено витрати на правничу допомогу, зокрема, за участь адвоката у двох судових засіданнях.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 07 листопада

2019 року у справі № 905/1795/18, від 19 лютого 2020 року у справі

№ 755/9215/15-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19,

від 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19, від 15 червня 2022 року

у справі № 910/12876/19, враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Так, постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі

№ 905/1795/18 (за первісним позовом стягнення заборгованості за договором поставки; за зустрічним позовом про стягнення пені за несвоєчасну поставку та недопоставку продукції за договором поставки) додаткову постанову апеляційного господарського суду скасовано в частині часткового задоволення заяви товариства з обмеженою відповідальністю про відшкодування судових витрат. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю про відшкодування судових витрат задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства на користь товариства

з обмеженою відповідальністю витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 30 000 грн. Касаційний суд вказував, що відповідач за первісним позовом під час розгляду справи апеляційним господарським судом заперечував проти стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу посилаючись, зокрема, на їх неспівмірність. Водночас, як свідчить зміст оскаржуваної додаткової постанови апеляційної інстанції, питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу вирішено без урахування заперечень відповідача за первісним позовом. Апеляційний суд за наявності заперечень іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу дійшов помилкового висновку, що розумним розміром витрат на послуги адвоката у даному випадку є сума 97 128,00 грн, адже зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною

з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді.

Додатковою постановою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року

у справі № 905/1795/18 (за первісним позовом стягнення заборгованості за договором поставки; за зустрічним позовом про стягнення пені за несвоєчасну поставку та недопоставку продукції за договором поставки) стягнуто з публічного акціонерного товариства на користь товариства

з обмеженою відповідальністю 20 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Приймаючи до уваги заперечення відповідача за первісним позовом про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, ураховуючи те, що об`єктом касаційного оскарження була додаткова постанова суду апеляційної інстанції, якою вирішувалось питання про судові витрати, кількість засідань у справі (1 засідання), Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відмову товариству з обмеженою відповідальністю у відшкодуванні понесених нею на професійну правничу допомогу витрат частково в розмірі 39 448 грн та відповідно непокладання таких витрат у відповідній частині на публічне акціонерне товариство.

Додатковою постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (за позовом про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку) стягнуто з позивача на користь відповідача 730,80 грн судового збору за подання апеляційної скарги, 64 074,40 грн витрат на професійну правничу допомогу, у частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 894,40 грн заяву відповідача залишено без розгляду. Суд касаційної інстанції вказував, що після прийняття постанови і після закінчення п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, відповідач надала новий розрахунок понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, який доповнила витратами на суму 50 894,40 грн. Витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 64 074,40 грн, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі № 755/9215/15-ц та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі

№ 922/2685/19 (за позовом про стягнення заборгованості за договором поставки) залишено без змін постанову апеляційного суду, якою скасовано додаткове рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу

в розмірі 45 903 грн та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення зазначених вимог. Касаційний господарський суд дійшов висновку, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договору купівлі-продажу (поставки). У спорах такого характеру, за відсутності особливостей поставки товару у спірних правовідносинах, відсутності протиріч між наявними у справі документами щодо факту поставки товару і його часткової оплати, судова практика

є сталою (тим більше, що відповідач навіть не заперечує поставку і суму позовної вимоги).

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі

№ 922/3812/19 (за позовом про зобов`язання вчинити певні дії) скасовано додаткову постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні заяви позивача про стягнення 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в апеляційній інстанції, cправу в цій частині передати до апеляційного суду на новий розгляд заяви позивача про ухвалення додаткового рішення. Касаційний господарський суд зазначив, що суд апеляційної інстанції здійснив зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката за відсутності при цьому заявленої іншою стороною (відповідачем у цій справі) вимоги про зменшення розміру цих витрат. Керуючись положеннями частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи визначені цією нормою межі розгляду справи судом касаційної інстанції, беручи до уваги те, що додаткова постанова апеляційного суду оскаржується позивачем до суду касаційної інстанції лише в частині, зазначає, що ця оскаржувана додаткова постанова підлягає скасуванню лише у частині відмови у задоволенні заяви позивача про стягнення 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в апеляційній інстанції.

Додатковою постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (за позовом про стягнення авансового платежу, пені, 10 % штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 днів, 20 % штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 днів) стягнуто з приватного акціонерного товариства на користь товариства з обмеженою відповідальністю 57 461,02 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, 82 816,52 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи

у суді апеляційної інстанції. Касаційний суд вказував, що вимоги позивача задоволені частково на суму 655 067,87 грн і вказана сума від суми позову (4 346 226,28 грн) складає 15,07 % (відмовлено у задоволенні позовних вимог на 84,93 %). Матеріали справи не містять клопотання позивача, поданих на адресу Верховного Суду, про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстав для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених позивачем обставин немає. Отже, сума вартості правової допомоги за представництво інтересів у суді першої інстанції, яку має додатково відшкодувати на користь відповідача позивач, становить 57 461,02 грн. Також пропорційно до задоволених вимог за результатом вирішення справи Верховним Судом на користь відповідача

з позивача підлягає стягненню 82 816,52 грн витрат за представництво інтересів у суді апеляційної інстанції.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.

Апеляційний суд надав належну правову оцінку обставинам справи та зробив обґрунтовані висновки, які викладено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосував норми права

у спірних правовідносинах.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, тому її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук