Постанова

Іменем України

25 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 537/2115/19

провадження № 61-9771св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року в складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Крюківського районного суду м. Кременчука з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром» (далі - ТзОВ «Карго Пром»), Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 травня 2019 року вказаний позов направлено до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 липня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником його є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав в кредит у розмірі 55 500,00 доларів США, строком до 10 серпня 2018 року.

09 вересня 2011 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого первісний боржник ОСОБА_3 переводить на нового боржника ОСОБА_2 , а остання приймає борг за вищевказаним кредитним договором, , який на момент підписання договору становить 59 169 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 09 вересня 2011 року укладено іпотечний договір № 014/ZAWF3O/2/1, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н. А., відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

22 грудня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 014/6212/18802/2, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за невиконання боржником ОСОБА_2 усіх боргових зобов`язань за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 014/6212/2/18802.

У грудні 2018 року позивачам стало відомо про те, що 22 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 липня 2008 року, договором про надання споживчого кредиту від 22 грудня 2014 року, договором поруки від 22 грудня 2014 року, договором іпотеки від 09 вересня 2011 року.

Позивачі зазначають, що при укладенні цього договору порушено вимог статті 1079 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки ТОВ «Карго Пром» не включено до державного реєстру фінансових установ.

Враховуючи наведене, позивачі просили визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 22 червня 2018 року, укладений між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром».

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги за своїм змістом і правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу. Сторонами під час укладення правочину дотримані вимоги законодавства. Позивачі не довели порушення їх прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваного договору, зокрема, що в результаті його укладення відступлення права вимоги, сторонами якого вони не є, змінився обсяг їх майнових зобов`язань.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

05 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року в указаній справі, в якій, з урахуванням уточнення її вимог, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми частини третьої статті 512, статтю 1054, частини третьої статті 1079 та частини другої статті 1083 ЦП України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

Крім того, заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункти 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув справу без її участі та участі іншого позивача, не повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи, чим обмежив її право на подання доказів у справі.

Посилається на те, що в постанові апеляційного суду вказано, що в позові відмовлено ОСОБА_1 , в той же час з апеляційною скаргою зверталася ОСОБА_1 , що це дві різні особи з різними іменами. Таким чином апеляційна скарга саме заявника ОСОБА_1 апеляційним судом не розглянута. Тобто апеляційним судом ухвалено незаконне рішення за зверненням особи, яка фактично не зверталася.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У січні та лютому 2023 року ПАТ «Фідобанк» та ТзОВ «Карго пром» подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 липня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого спочатку був ПАТ «Ерсте Банк», а потім - ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 55 500,00 доларів США, строком до 10 серпня 2018 року.

09 вересня 2011 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого первісний боржник ОСОБА_3 перевів на нового боржника ОСОБА_2 , а остання прийняла борг за кредитним договором, розмір якого на момент підписання договору становив 59 169 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 09 вересня 2011 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 014/ZAWF3O/2/1, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н. А. Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

22 грудня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 014/6212/18802/2, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання боржником ОСОБА_2 усіх боргових зобов`язань за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 014/6212/2/18802.

Національним банком України 18 липня 2016 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19 липня 2016 року прийнято рішення № 1265 про початок ліквідації ПАТ «Фідобанк» з 20 липня 2016 року до 20 липня 2018 року включно.

25 травня 2018 року відбулися електронні торги з реалізації активу ПАТ «Фідобанк», а саме право вимоги, в тому числі і за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 014/6212/18802, укладеним із ОСОБА_2 . Згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-06-000178-a вказаний лот придбано ТОВ «Карго Пром» за 138 230,78 грн (том 1, а. с. 154).

22 червня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону) між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників божників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з Додатком № 1 до цього договору.

За додатком № 1 до Договору про відступлення (купівлі-продаж) прав вимоги від 28 червня 2018 року, що є невід`ємною частиною цього договору, до нового кредитора ТОВ «Карго Пром» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 липня 2008 року, договором про надання споживчого кредиту від 22 грудня 2014 року, договором поруки від 22 грудня 2014 року, договором іпотеки від 09 вересня 2011 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

За частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 308/1169/20 (провадження № 61-14139св21).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що за результатами торгів 22 червня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ТОВ «Карго Пром» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 липня 2008 року, договором про надання споживчого кредиту від 22 грудня 2014 року, договором поруки від 22 грудня 2014 року, договором іпотеки від 09 вересня 2011 року.

Тобто за результатами торгів ПАТ «Фідобанк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому такий договір не може бути віднесений до договорів факторингу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) зробила загальний висновок про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

Однак у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19 (провадження № 61-6649св20) положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі

№ 346/1305/19-ц (провадження № 14-181цс20) зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.

Окрім зазначеного, слід звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22) зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та здійснював продаж своїх активів з метою розрахунку зі своїми кредиторами.

Тобто за своєю природою відповідачі у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, сторонами якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, а не договір факторингу, як зазначали позивачі,

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Оскільки за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором купівлі-продажу майнових прав, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, сторонами у якому можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, а позивачі, в свою чергу, не довели порушення своїх прав укладеним договором, тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відступлення права вимоги не суперечить закону є правильними.

Такі висновки узгоджуються з висновкам Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 червня 2022 року у справі № 530/1374/19 (провадження № 61-6570св21) та від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21 (провадження № 61-4261св22).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, не заслуговують на увагу.

Як зазначено вище, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), який надалі був застосований у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

Але у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), та конкретизувала його, зауваживши при цьому, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Посилання заявниці на те, що суд першої інстанції розглянув справу у її відсутність, чим обмежив її право на подання доказів не спростовуються матеріалами справи, оскільки у поданій до місцевого суду заяві ОСОБА_1 просила розгляд справи проводити без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (том 1, а. с. 77).

Доводи касаційної скаргипро те, що апеляційним судом розглянута апеляційна скарга ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 , не є підставою для скасування правильного по суті та законного рішення, а є підставою для звернення до суду в порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України, із заявою про виправлення описки.

Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати про порушення судами норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська