Провадження № 2/761/2955/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Колзаковій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку; зобов`язання вчинити дії; стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; стягнення компенсації втрати частини доходів; стягнення вихідної допомоги; стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В грудні 2022р. позивачка ОСОБА_2 (яка під час розгляду справи змінила прізвище на « ОСОБА_3 », у зв`язку з реєстрацією шлюбу) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», в якому просила суд:

- стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 33105,04 грн. (далі по тексту - вимога № 1);

- зобов`язати відповідача повернути позивачці трудову книжку та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з 31 жовтня 2022р. по дату її повернення, на 01 грудня 2022р. в розмірі 18571,12 грн. (далі по тексту - вимога № 2);

- стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію втрати частини грошових доходів (індексу інфляції) у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати у розмірі 2886,43 грн. (далі по тексту - вимога № 3);

- стягнути з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі 153600,0 грн. (далі по тексту - вимога № 4);

- стягнути з відповідача на користь позивачки одноразову вихідну допомогу у розмірі 25030,71 грн. (далі по тексту - вимога № 5);

- стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 9500,0 грн. (далі по тексту - вимога № 6).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача з 28 січня 2014р. по 02 вересня 2022р., звільнилася за власним бажанням. Після звільнення позивачки з роботи, відповідачем, як роботодавцем не було їй повернуто трудову книжку, не проведено остаточного розрахунку, і не сплачено суму заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 82516,48 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Лише тільки 31 жовтня 2022р., відповідачем було здійснено виплату позивачці, належних сум, як звільненому працівнику, а тому на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач повинен сплатити позивачці середній заробіток у розмірі 33105,04 грн.

Крім того, починаючи з 31 жовтня 2022р. по 01 грудня 2022р. - час затримки видачі трудової книжки, відповідач зобов`язаний сплатити позивачці середній заробіток, який станом на 01 грудня 2022р. становить 18571,12 грн.

Згідно положень Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відповідач повинен сплатити позивачці компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів сплати заробітної плати у розмірі 2886,43 грн.

Також при звільненні позивачки з роботи, відповідачем не була сплачена їй вихідна допомога у розмірі визначеному п. 3.3.3, 3.3.4 Колективного договору 153600,0 грн. та 25030,71 грн. відповідно.

Тривале порушення відповідачем трудових прав позивачки, які прямо передбачені Конституцією України, фактична її дискримінація, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінює у 9500,0 грн.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу.

08 травня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не враховані положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема положення ст. ст. 10, 11 цього Закону. Також, на думку сторони відповідача, при зверненні до суду з вказаним позовом, стороною позивача не враховано настання форс-мажору, зокрема те, що підприємство припинило свою господарську діяльність з причин незалежних від нього, запровадження воєнного стану, повної зупинки регулярного авіаційного сполучення у повітряному просторі України з 24 лютого 2022р.

Крім того, наказом відповідача від 30 березня 2022р. за № 11, з 01 квітня 2022р. на період дії воєнного стану було зупинено дію окремих пунктів Колективного договору, в тому числі п. п. 3.3.3, 3.3.4.

До того ж, затримка у видачі позивачці трудової книжки після її звільнення відбулася не з вини відповідача (роботодавця), а з вини позивачки (працівника), яка не з`явилася до відділу кадрів та не отримала свою трудову книжку, при цьому в подальшому позивачка надіслала на адресу відповідача лист з проханням надіслати їй трудову книжку.

На думку сторони відповідача вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідь на відзив, стороною позивача не подавалась.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 28 січня 2014р. позивачка працювала у відповідача, та була звільнена з роботи 02 вересня 2022р., згідно наказу відповідача від 31 серпня 2022р. за № 814/п, на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

За змістом ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, і не заперечувалося сторонами, що в день звільнення позивачки з роботи - 02 вересня 2022р., відповідачем, як роботодавцем з нею не було проведено остаточного розрахунку, при цьому сторона відповідача наголошувала, і цього не заперечувала позивачка, що сума заборгованості по заробітній платі перед нею була сплачена відповідачем 31 жовтня 2022р.

Звертаючись до суду, з вимогами №№ 1, 3, 4, 5, позивачка зазначала, що відповідач, як роботодавець, порушив безпідставно її трудові права, у зв`язку з чим зобов`язаний їй сплатити:

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - 33105,04 грн.;

- компенсацію втрати частини грошових доходів (індексу інфляції) у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати - 2886,43 грн.;

- вихідні допомоги у розмірі 153600,0 грн., 25030,71 грн. відповідно, згідно з п. п. 3.3.3, 3.3.4 Колективного договору.

Разом з тим, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.

В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, та діє на час ухвалення рішення по даній цивільній справі.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України.

Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Частинами 3, 4 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

На період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця (ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

З матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача за № 9 від 24 лютого 2022р. «Про простій в авіакомпанії», у відповідача було оголошено простій з 24 лютого 2022р. на період до усунення/припинення обставин, що спричинили простій.

Наказом відповідача за № 10 від 30 березня 2022р. «Про призупинення дії трудових договорів», з 01 квітня 2022р. та на період дії воєнного стану призупинено дію трудових договорів з працівниками на час неможливості надання їм роботи та неможливості виконання ними роботи у зв`язку з військовою агресією проти України, окрім працівників згідно додатку до цього наказу, а також окрім працівників, яких мобілізовано до лав ЗСУ, та тих, які вступили до підрозділів територіальної оборони України.

Наказом відповідача за № 11 від 30 березня 2022р. «Про встановлення системи оплати праці на період дії воєнного стану», з 01 квітня 2002р. та на період дії воєнного стану зупиненено дію ряду пунктів Колективного договору ПрАТ Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» на 2017-2019рр. та Додатків 1-8 до нього, положення про систему доплат та надбавок працівникам дирекції обслуговування на борту, затвердженого наказом відповідача від 23 грудня 2015р. № 229, в тому числі п.п. 3.3.3, 3.3.4 Колективного договору.

Частиною 1 ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно листа Торгово-промислової палати України (далі по тексту - ТПП) від 28 лютого 2022р. за № 2024/02.0-7.1, на підставі ст.ст. 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02 грудня 1997р. № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022р. строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022р. до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Таким чином, суд вважає, що вимоги №№ 1, 3, 4, 5, не підлягають задоволенню, оскільки несвоєчасний розрахунок з позивачкою, як звільненим працівником відбувся не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин, у зв`язку з чим не підлягають стягненню: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - 33105,04 грн.; компенсація втрати частини грошових доходів (індексу інфляції) у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати - 2886,43 грн.; вихідні допомоги у розмірі 153600,0 грн., 25030,71 грн., згідно з п. п. 3.3.3, 3.3.4 Колективного договору.

Не підлягає задоволенню і вимога № 2, оскільки як встановлено судом, трудова книжка не була отримана позивачкою особисто, оскільки в день її звільнення з роботи, вона на роботу не з`явилась, і в подальшому надіслала на адресу відповідача листа, в якому просила направити їй трудову книжку поштовим зв`язком. В свою чергу, відповідачем було надіслано відповідачці лист - роз`яснення, щодо підтвердження її особи та порядку отримання трудової книжки, проте зазначений лист, за твердженнями сторони відповідача, позивачкою було проігноровано. Таким чином, судом не встановлено, що саме з вини відповідача, як роботодавця, позивачкою, як працівником, який звільняється не було отримано трудову книжку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, протиправній дій заподіювача шкоди, наслідки та причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю та наслідками.

Оскільки судом не вставнолено протиправності дій сторони відповідача, як роботодавця по відношенню до позивачки, як працівника, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 6.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то не підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 274, 352, 354, 355, 430 ЦПК України; ст. 43 Конституції України; ст. ст. 5-1, 38, 47, 115-117, 232, 233, 235, 237-1КЗпП України; ст. ст. 1, 10, 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з змінами та доповненнями, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Лисенка, буд. 4) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку; зобов`язання вчинити дії; стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; стягнення компенсації втрати частини доходів; стягнення вихідної допомоги; стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: