Справа № 182/2629/22
Провадження № 2/0182/150/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.04.2023 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач з 08 серпня 2012 року, відповідно до наказу № 442/ОС від 08 серпня 2012 року, працював на посаді помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь, 01 грудня 2015 року шляхом реорганізації перетворено у структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 18 жовтня 2018 року переведений на посаду машиніста електровоза, відповідно до наказу № 579/ОС від 17 жовтня 2018 року та 22 січня 2021 року звільнений з посади машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації п.2 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу № 29/ОС від 22 січня 2021 року. Зі слів товариша і колеги позивача ОСОБА_3 , позивачу стало відомо, що АТ «Українська залізниця» не провела з ним повний розрахунок при звільненні на пенсію, що за його позовною заявою Довгинцівський районний суд м.Кривого Рогу розглядав справи № 211/4651/21 та № 211/4651/21, у зв`язку з цим припустив, що з позивачем роботодавець також міг не провести повний розрахунок при звільненні. Представник позивача звернувся до бухгалтерії з нарахування заробітної плати та відділу кадрів Відповідача з вимогою надати інформацію щодо суми нарахованої та виплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017- 2021 роки включно (код 392); довідку щодо середньоденної (годинної) заробітної плати Позивача на день його звільнення (звільнився 22 січня 2021 року); довідку щодо надання позивачу щорічної відпустки за період 2017- 2021 роки включно (з якої дати та по яку та відповідно до якого номеру наказу). 30 травня 2022 року відповідачем надаються позивачу розрахункові листи за період з 2017 року по 2018 рік включно, в яких зазначено суми нарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення (Код 392 Мат. доп. Працівникам). За 2019 рік матеріальна допомога на оздоровлення позивачу не надавалась взагалі. Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач (роботодавець) не виконував вимоги ст.110 КЗпП України та ст.30 ЗУ «Про оплату праці», не надавав позивачу (працівнику) розрахункові листки при кожній виплаті заробітної плати, датою, коли стало відомо Позивачу про неповний розрахунок при звільнені, є дата 30 травня 2022 року. 14 червня 2022 року представник позивача звертається до відповідача з заявою від 14 червня 2022 року, вхідний реєстраційний № 236 «Про проведення повного розрахунку зі звільненим працівником», але відповідач проігнорував заяву, відповідь не надав та повний розрахунок зі звільненим працівником не провів. При цьому, представник позивача зазначає, що з 01 червня 2017 року, з 11 червня 2018 року та з 01 листопада 2019 року позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу позивач звертався кожного разу з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Але відповідач проігнорував п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Як вбачається з п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012, який є чинним по цей час, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є не дійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За таких обставин, вважає, що відповідач безпідставно відмовив відшкодувати недоплачену суму матеріальної допомоги позивачу. Так, за 2017 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 200 грн. 00 коп., в той час, коли відповідачем була сплачено суму в розмірі 2 128 грн. 48 коп., а залишок становить 1 071 грн. 52 коп. За 2018 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн. 00 коп., в той час, коли відповідач нарахував лише 2 301 грн. 25 коп., а залишок становить 1 421 грн. 75 коп. За 2019 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 4 173 грн. 00 коп. в той час, коли відповідачем жодних розрахунків за даний період проведено не було, а тому, сума, яка підлягає сплаті, становить 4 173 грн. 00 коп. Тобто, з урахуванням зазначеного, недоплачена сума за період з 2017 по 2019 роки становить 6 666 грн. 27 коп., яку представник позивача й просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 .

Крім цього, представник позивача заявляє вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію позивачу втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою суми в розмірі 6 666 грн. 27 коп., в порядку, визначеному законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, а також стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 січня 2021 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 316 грн. 24 коп. середньоденної зарплати.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності дост.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.42-43).

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.45), своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористався та 28 лютого 2023 року на адресу суду подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі, не менше мінімальної заробітної плати, як це було раніше передбачено Колективним договором, тобто, цей спір виник з підстав виконання (невиконання) колективного договору, а тому, відповідно до п.«в» ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», цей спір є колективним трудовим спором, тому вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в ухвалі від 07.05.2009 року у справі № 6-22269св08; Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18 та Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі № 479/58/19. Крім того, зазначено, що п.3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Вподальшому, відповідно до п.п.3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. У відповідності до вищезазначеного, спільною вказівкою голови правління «Укрзалізниця», члена Правління та голови Профспілки залізничних транспортних будівельників України від 29 березня 2017 року № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці за № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином, у відповідності до положень ст.ст.203, 215 ЦК України, вказаний вище Колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі, не менше мінімальної заробітної плати, є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п.3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Отже, відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було, позаяк фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Тому, на підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Що стосується стягнення втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою суми в розмірі 6 666 грн. 27 коп., в порядку визначеному законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 січня 2021 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 316 грн. 24 коп. середньоденної зарплати, то також представник відповідача заперечує та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.46-54).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно дост.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 08 серпня 2012 року, відповідно до наказу № 442/ОС від 08 серпня 2012 року, працював на посаді помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь, 01 грудня 2015 року шляхом реорганізації перетворено у структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 18 жовтня 2018 року переведений на посаду машиніста електровоза, відповідно до наказу № 579/ОС від 17 жовтня 2018 року та 22 січня 2021 року звільнений з посади машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації п.2 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу № 29/ОС від 22 січня 2021 року (а.с.30-39). Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.23). Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.22). Як вбачається з матеріалів справи, позивачу в період з 2017 року по 2019 рік надавалась щорічна тарифна відпустка. Згідно наявних в матеріалах справи довідок, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 2 128 грн. 48 коп., 2018 рік - сума в розмірі 2 301 грн. 25 коп. (а.с.12-13). При цьому, представник позивача, звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, посилався на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п.3.1.5 Колективного договору.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, який є чинним станом на 2019 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно з п.1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 травня 2017 року був встановлений на рівні 1 684,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 105,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн.

Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників, порівняно із законодавством, та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн. 00 коп., отже, вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п.3.1.5. Колективного договору.

Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31 березня 2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже, не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

При цьому, приймаючи до уваги, що, відповідно до положень п.3.1.5. Колективного договору, визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2018 рік відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 2 493 грн. 27 коп., що складається з:

- 1 071 грн. 52 коп. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3 200 грн. 00 коп. 2 128 грн. 48 коп.);

- 1 421 грн. 75 коп. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3 723 грн. 00 коп. 2 301 грн. 25 коп.).

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги за 2019 рік в розмірі 4 173 грн. 00 коп., то дані вимоги задоволенню не підлягають, так як є недоведеними, оскільки будь-які довідки чи розрахунки за вказаний період ані позивачем, ані його представником наданні не були.

Суддя, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, вважає, що і в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум в порядку, передбаченому Законом України №2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 слід також відмовити, виходячи з наступного.

Статтями 1-3Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Однак, позивачем та його представником при зверненні до суду з позовом не складено розрахунок компенсації, не пред`явлено вимогу про стягнення відповідних сум, а заявлена вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум, що є неналежним способом захисту порушеного права. Зазначена обставина не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про стягнення грошових сум. Крім того, позивачем не конкретизовано період, за який має бути нарахована компенсація, що вподальшому може викликати у відповідача складнощі при виконанні рішення суду, а саме по собі складення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, який обрахований на суму 165 709 грн. 76 коп., не є підставою (без детально складеного розрахунку компенсації та без зазначення конкретної суми виплатити компенсації втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум) для такого стягнення.

Що стосується посилань представника відповідача у відзиві на позовну заяву, як на підставу відмови в задоволенні позову, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на обставини щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат, передбачених статтею 233 КЗпП України, в якій зазначено про строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16)

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці», допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо), «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має, принаймні, «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Крім цього, посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву на правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 року у справі № 200/9195/19-а, а також правові висновки Верховного Суду у справах № 820/3145/17, № 520/94/19 та № П/811/1009/17, судом не приймаються, так як ці рішення не стосуються норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто, інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Доводи відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, суддя вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, всі посилання представника відповідача на обставини як на підставу відмови в задоволенні позову, є незаконними та не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, ч.6 ст.82, ст.ст.89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), суму в розмірі 2 493 грн. 27 коп. - недоплаченої частки матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2018 роки (включно).

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал