Провадження № 2/127/3092/22
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря судового засідання Шмигори О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Букін О.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , у якому просив суд ухвалити рішення, яким поділити між сторонами, як спільне майно подружжя житловий будинок, який складає домоволодіння, з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , з визначенням частки, яка належить ОСОБА_1 , у розмірі 2/3 або 67/100 частки такого житлового будинку, що становить 33/100 частки домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Вимоги позову мотивовано тим, що сторони з 01 вересня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року розірвано. Від даного шлюбу у сторін є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В шлюбі сторони за спільні кошти в інтересах сім`ї побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Цей будинок входить до домоволодіння, з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами та складає частку такого домоволодіння. Право на такий будинок було зареєстровано 14 липня 2011 року за відповідачем. Даний житловий будинок, в силу ст. 60, 61 СК України, є спільним майном подружжя. Тому позивач вважає необхідним поділити, як спільне майно подружжя, такий житловий будинок. Також позивач зазначає, що поділити спірний житловий будинок між сторонами в натурі, для окремого проживання сторін, неможливо, тому позивач просить визнати право на частку в праві спільної сумісної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Крім того, позивач зазначає, що в даному спорі наявні підстави для застосування судом положень ч. 2 ст. 70 СК України про відступ від засад рівності часток подружжя. З урахуванням прав та інтересів неповнолітньої дитини, зокрема прав дитини на належні умови проживання, частка позивача у спільному майні подружжя має бути збільшена і повинна становити 2/3 частки або 67% спірного житлового будинку.

З підстав наведених вище, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 01 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11 листопада 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що у позивача відсутні підстави претендувати на поділ спірного будинку, оскільки дане майно не є об`єктом спільної власності подружжя сторін, а є дошлюбним майном відповідача і об`єктом спільної часткової власності відповідача та ОСОБА_4 (а.с. 41-44).

Ухвалою суду від 16 травня 2023 року за клопотанням представника відповідача, до участі в справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4 (а.с. 161).

У встановлений судом строк від третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 надійшли пояснення, у яких він просив суд відмовити в задоволенні вимог позовної заяви (а.с. 185, 186).

Ухвалою суду від 02 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 204).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Букін О.С. вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовільнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Медончак М.М. в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа без самостійних вимог, щодо предмета спору ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, третю особу, дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01 вересня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року розірвано (справа № 127/12281/21) (а.с. 13).

В період шлюбу, 14 липня 2011 року за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано право власності на частку домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18).

Інша частка будинковолодіння зареєстрована за третьою особою ОСОБА_4 .

Підставою виникнення у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільної часткової власності на вказане будинковолодіння, являється свідоцтво про право власності НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Вінницької міська ради 08 лютого 2011 року.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 08 лютого 2011 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 03 лютого 2011 року № 264, житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами в цілому, які розташовані в АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать в рівних частках кожному ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 65).

У вказаному свідоцтві також зазначено, що воно видане взамін рішення постійно діючого третейського суду при ПУМТБ від 08 жовтня 2007 року (справа 7/91-07) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 грудня 1992 року №2-4453.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08 грудня 1992 року другою Вінницькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4453, ОСОБА_5 успадкував цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований АДРЕСА_1 (а.с. 146-147).

Рішенням постійно діючого третейського суду при ПУМТБ від 08 жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, задоволено позов, визнано дійсним договір дарування від 28 вересня 2007 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме частку в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 148-150).

На підставі вказаного рішення третейського суду 14 грудня 2007 року Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації зареєстровано частку житлового будинку з прибудовами АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 (а.с. 151).

Як вбачається із характеристики будинку, господарських будівель та споруд, наявного в технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 , що усі об`єкти збудовані у період 1979-2007 роки (а.с. 51).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною першою ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд враховує позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість), лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 зазначив, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 03 червня 2020 року в справі № 363/4852/17, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до частини першої ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, заперечуючи щодо позовних вимог, на відповідача покладається обов`язок довести суду, що спірне нерухоме майно слід вважати його особистою власністю.

З матеріалів справи вбачається, що реєстрація права власності за відповідачем на частку спірного нерухомого майна (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) відбулась в період шлюбу з позивачем. Разом з тим, судом встановлено, що таке майно набуто відповідачем до укладення шлюбу. Таким чином, частку домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою власністю відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 ЦПК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем не доведено, що частка спірного домоволодіння за час шлюбу збільшилась внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, адже на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, слід залишити за останньою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 49, 81, 82, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області Костянтин ГУМЕНЮК