Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 130/2121/20

провадження № 61-1465св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство соціальної політики України, Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, Міністерства соціальної політики України на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2021 року в складі судді Грушковської Л. Ю. та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю та просила: визнати незаконними підстави дострокового припинення контракту № 2 від 16 травня 2019 року, укладеного між нею та Міністерством соціальної політики України, зазначені в доповідній записці заступника Міністра соціальної політики Музиченка В. В. від 31 липня 2020 року № 83/0/229-20 та в листі Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2020 року № 11109/0/2-20; визнати незаконним її звільнення з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів; скасувати наказ Міністерства соціальної політики України від 14 серпня 2020 року № 49кс «Про припинення терміну дії контракту з ОСОБА_1 »; поновити її на посаді директора Фонду соціального захисту інвалідів; допустити рішення суду в частині поновлення на роботі до негайного виконання; стягнути з Фонду соціального захисту інвалідів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2020 року до 15 вересня 2020 року у розмірі 21 222,49 грн, а також за період з 16 вересня 2020 року до дня ухвалення судом рішення про поновлення на роботі з розрахунку 731,81 грн за кожен день вимушеного прогулу; стягнути з Міністерства соціальної політики України моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

На обґрунтування позову зазначала, що 16 травня 2019 року уклала з Міністерством соціальної політики України контракт № 2, за умовами якого її призначено на посаду директора Фонду соціального захисту інвалідів на термін з 16 травня 2019 року по 15 травня 2024 року. 25 серпня 2020 року вона ознайомилася з наказом Міністерства соціальної політики України від 14 серпня 2020 року № 49кс «Про припинення терміну дії контракту відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП», у якому підставами припинення контракту були зазначені: доповідна записка заступника міністра соціальної політики Музиченка В. В. від 31 липня 2020 року № 83/0/229-20; лист Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2020 № 11109/0/2-20; лист Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2020 № 11292/0/2- 20/24.

Її звільнення з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів відбулося з грубим порушенням вимог законодавства про працю та умов контракту. Наказ № 49кс у порушення підпункту «а» пункту 5.4. контракту не містить посилань на пункти контракту, за невиконання чи неналежне виконання яких відбулося його дострокове припинення. У Міністерства соціальної політики України не було підстав для звільнення її з посади саме у зв`язку з систематичним невиконанням нею трудових обов`язків без поважних причин. Із попередженням про звільнення вона ознайомилася лише 25 серпня 2020 року, тому що з 27 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року та з 11 серпня 2020 року по 21 серпня 2020 року перебувала на лікуванні, відтак була позбавлена можливості своєчасно спростувати підстави дострокового припинення контракту.

Незаконне звільнення в умовах запровадженого в Україні карантину призвело до позбавлення її єдиного джерела доходу і вона як одинока матір залишилась з малолітньою дитиною без засобів до існування. Це призвело до негативних переживань та душевних страждань, неможливості вести усталений (звичний) спосіб життя, погіршення його якості, а також до приниження честі, гідності, престижу і репутації, для відновлення яких необхідні значні додаткові зусилля та час.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів та скасовано наказ Міністерства соціальної політики України від 14 серпня 2020 року № 49кс «Про припинення терміну дії контракту з ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з 25 серпня 2020 року.

Стягнуто з Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 серпня 2020 року по 12 липня 2020 року включно в сумі 160 266,39 грн.

Стягнуто з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів видано неповноважною особою. У наказі про припинення терміну дії контракту не визначено конкретних умов контракту, які не виконувала чи неналежним чином виконувала ОСОБА_1 , звільнення відбулось без дотримання установленого пунктом 3 частини першої статті КЗпП України порядку.

Вимога про визнання незаконними підстав дострокового припинення контракту № 2 від 16 травня 2019 року, які зазначені в доповідній записці заступника міністра соціальної політики Музиченка В. В. від 31 липня 2020 року № 83/0/229-20 та в листі Мінсоцполітики від 03 серпня 2020 № 11109/0/2-20, не відповідає встановленим частиною другою статті 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів, є неефективною для захисту порушеного права ОСОБА_1 .

Позивачка звільнена з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів 25 серпня 2020 року, відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з 26 серпня 2020 року, а не з 18 серпня 2020 року, як зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві.

Внаслідок дострокового розірвання контракту позивачці заподіяно моральну шкоду, яка виявилась у моральних стражданнях та інших негативних явищах, зокрема: у приниженні її честі, гідності, престижу та ділової репутації як керівника, порушенні її нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Суд, з урахуванням тяжкості вимушених змін у сімейних і виробничих стосунках позивачки, ступеню зниження її престижу, ділової репутації, часу та зусиль, затрачених для відновлення попереднього стану, дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У січні 2022 року Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю та Міністерство соціальної політики України звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просили скасувати рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування касаційної скарги Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю зазначав про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків щодо дати припинення трудових відносин між позивачкою та Міністерством соціальної політики України. Наказ від 25 серпня 2020 року № 190-к не скасовано, тому відсутні підстави для стягнення з Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Допускаючи поновлення на роботі працівника, звільненого на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України без скасування наказу, на підставі якого його звільнено, а лише констатуючи його видання неповноважною особою, суди неправильно застосували статтю 235 КЗпП України.

Міністерство соціальної політики України на обґрунтування касаційної скарги зазначало про застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також оскаржило судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Міністерство соціальної політики України як уповноважений орган управління мало підстави для дострокового припинення терміну дії контракту зі ОСОБА_1 з урахуванням підпункту 5.4 пункту 5 контракту.

Суди не надали оцінку наданим Міністерством соціальної політики України доказам, які свідчать про ознаки кримінальних правопорушень у діях ОСОБА_1 , численні розтрати, нецільове використання бюджетних коштів.

Позивачка належними та допустимими доказами не довела факт заподіяння їй моральної шкоди, її розмір, а також факт того, що дії та бездіяльність відповідача призвели до душевних страждань.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю та витребувано її матеріали зі Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Міністерства соціальної політики України.

25 квітня 2022 року справа № 130/2121/20 надійшла до Верховного Суду.

Міністерство соціальної політики України направило відзив на касаційну скаргу Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, в якому просило її задовольнити.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 травня 2019 року ОСОБА_1 уклала з Міністерством соціальної політики України Контракт № 2, за яким вона була призначена на посаду директора Фонду соціального захисту інвалідів на термін з 16 травня 2019 року по 15 травня 2024 року. Наказом державного секретаря Міністерства соціальної політики України Іванкевича В. В. від 16 травня 2019 № 18кс ОСОБА_1 призначена на посаду директора Фонду соціального захисту інвалідів.

Відповідно до наказу директора Фонду соціального захисту інвалідів від 21 травня 2019 № 127-к ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків директора Фонду соціального захисту інвалідів.

У доповідній записці від 31 липня 2020 року заступник міністра Музиченко В. В. доповів міністру соціальної політики України Лазебній М. В. про систематичне невиконання директором Фонду соціального захисту інвалідів ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на неї Контрактом та Положенням про Фонд, запропонував достроково розірвати контракт з ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням нею зобов`язань.

03 серпня 2020 року Міністерство соціальної політики України повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 з нею буде достроково розірвано Контракт від 16 травня 2019 року № 2 згідно підпункту «ж» пункту 5.4. розділу 5 за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених Контрактом та Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів на підставі доповідної записки заступника міністра соціальної політики України Музиченка В. В. від 31 липня 2020 року.

Наказом першого заступника Міністра соціальної політики України № 49кс від 14 серпня 2020 року термін дії контракту з ОСОБА_1 припинено з 18 серпня 2020 року відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі доповідної записки заступника міністра Музиченка В. В. від 31 липня 2020 року №83/0/229-20 та листів Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2020 року №11109/0/2-20 та №11292/0/2-20/24.

Наказом першого заступника директора Фонду соціального захисту інвалідів від 25 серпня 2020 року № 190-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Фонду соціального захисту інвалідів на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами першою та третьої статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін.

Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Згідно з пунктом 2.5. Контракту уповноважений орган управління з-поміж іншого приймає рішення щодо заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності Директора у випадку порушення ним вимог законодавства та умов цього контракту; звільняє Директора у разі закінчення терміну дії контракту, за угодою сторін та в інших випадках, передбачених трудовим законодавством, а також у випадку порушень Директором вимог законодавства та умов цього контракту; здійснює контроль за цільовим та ефективним використанням бюджетних коштів.

Контракт припиняється: а) після закінчення терміну дії контракту; б) достроково за взаємною згодою Сторін або за рішенням суду; в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 5.3. і 5.4. цього контракту; г) з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом (пункт 5.2. Контракту).

Директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Уповноваженого органу управління до закінчення терміну його дії: а) у разі систематичного невиконання Директором без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом та Положенням про Фонд; б) у разі одноразового грубого порушення Директором законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, в результаті чого для Фонду настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.); в) у разі невиконання Фондом зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів та страхових внесків, а також невиконання Фондом зобов`язань щодо виплат заробітної плати працівниками чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; г) у разі несплати реструктурованої податкової заборгованості протягом трьох місяців при наявності вини Директора; ґ) за поданням посадових осіб органів державного накладу (контрою) за додержанням законодавства про працю та у сфері охорони праці; ж) з інших передбачених законодавством підстав (пункт 5.4. Контракту).

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановлено, що Міністерство соціальної політики України повідомляло ОСОБА_1 про дострокове розірвання з нею контракту на підставі підпункту «ж» пункту 5.4. розділу 5, тобто з інших передбачених законодавством підстав.

Зі змісту наказу Міністерства соціальної політики України № 49кс від 14 серпня 2020 року вбачається, що термін дії контракту із ОСОБА_1 припинено відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) дійшла висновку, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

Наказ Міністерства соціальної політики України від 14 серпня 2020 року № 49кс та наказ Фонду соціального захисту інвалідів від 25 серпня 2020 року № 190-к не містять посилання на конкретні умови контракту, які вона не виконувала чи неналежним чином виконувала.

Згідно доповідної записки заступника Міністра соціальної політики України від 31 липня 2020 року, яка стала підставою для дострокового припинення терміну дії контракту з позивачкою, ОСОБА_1 систематично не виконує належним чином доручення Міністра соціальної політики України та заступників Міністра.

Суд, вирішуючи спір, повинен з`ясувати систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню. При системному аналізі норм трудового законодавства слід дійти висновку, що порушення трудової дисципліни вважається систематичним, якщо працівник, який мав дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни (яке з нього не зняте або не втратило юридичного значення зі спливом часу), порушив її знову.

Оскільки позивачка до звільнення не притягувалася до дисциплінарної відповідальності за невиконання без поважних причин обов`язків, передбачених контрактом, що свідчить про відсутність систематичності невиконання нею своїх посадових обов`язків, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 і поновлення її на роботі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно стягнув на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі частини другої статті 235 КЗпП України, розмір якого не був спростований відповідачем.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Встановивши, що ОСОБА_1 зазнала моральних страждань внаслідок порушення відповідачем її трудових прав, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. При цьому, при визначенні розміру такої шкоди судами врахований принцип справедливості та розумності і правильно зменшено його розмір з 300 000 грн до 20 000 грн.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначеній в касаційній скарзі Міністерства соціальної політики України постанові.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю та Міністерства соціальної політики України залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю та Міністерства соціальної політики України залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 липня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко