24.07.2023 Справа № 756/2893/23
Унікальний номер 756/2893/23
Провадження номер 2/756/2532/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Гаврилко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод володіння приватною власністю, шляхом виселення та зобов`язати звільнити від особистих речей,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суд» звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд: зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та інших осіб, які можуть бути на момент виселення присутні у квартирі АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права володіння належній їй на праві власності квартири шляхом виселення без надання іншого житла та звільнення від особистих речей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2022 року.

У згаданій квартирі зареєстрованих осіб немає. Однак, 05 січня 2023 року при спробі зайти у квартиру двері позивачу відчинив невідомий, підстави проживання в квартирі повідомити не міг, документи відмовився надати.

Пізніше, з відповіді Оболонського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_1 стало відомо, що у її квартирі мешкає ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначає, що у встановленому законом порядку набула права власності на житло, придбавши його на прилюдних торгах, проте відповідач надалі користується квартирою, чим чинить їй, як власниці перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном. Вказані обставини сталі підставою для звернення до суду.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 березня 2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче засідання на 10 квітня 2023 року.

31 березня 2023 року від представника відповідача засобами поштового зв`язку надійшов відзив, в якому покликаючись на ст. 8 Конвенції, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Наводить практику Верховного суду щодо подібних правовідносин. Долучає до відзиву копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_3 успадкувала від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

10 квітня 2023 року підготовче засідання відкладено за клопотанням представника відповідача до 18 травня 2023 року.

18 травня 2023 року ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду, на 13 червня 2023 року.

Крім того, ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ДП «Сетам», ТОВ «Нерухомість Оболоні» про визнання електронних торгів недійсними.

12 червня 2023 року від представника відповідача надійшла заява, в якій просив долучити до матеріалів справи копію договору оренди, який підтверджує факт проживання ОСОБА_2 за іншою адресою і факт підтвердження того, що він не проживає на даний час в квартирі, що є предметом позовних вимог.

13 червня 2023 року розгляд справи відкладено до 28 липня 2023 року через неявку сторін.

Позивач до судового засідання 19 липня 2023 року не з`явилася, за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суд» 30 червня 2023 року подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання 19 липня 2023 року не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв чи клопотань в установленому законом порядку до суду не надходило.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_1 на прилюдних торгах Державного підприємства «Сетам», що підтверджується протоколом № 579103 від 14 листопада 2022 року Державного підприємства «Сетам» та Договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2022 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Нерухомість Оболоні», зареєстрованого у реєстрі за № 1100, приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М. (11-12, 16-19)

Згідно довідки щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 грудня 2022 року вбачається, що 27 грудня 2022 року квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 14-15).

Відповідно до листа Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 10 лютого 2023 року вх. Т-327-кц, розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо проживання невідомих людей, в ході виконання було встановлено що за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 .

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для припинення відповідачем, права користування житлом, що належить позивачу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майноперебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяютьз жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як встановлено судом, згідно протоколу № 579103 від 14 листопада 2022 року про проведені електронні торги Державного підприємства «Сетам» реалізовано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 набула права власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2022 року, укладеного між нею та ТОВ «Нерухомість Оболоні», зареєстрованого у реєстрі за № 1100, приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М.

Враховуючи вищевказане, оскільки позивач як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_1 як нового власника спірної житлової квартири підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачу на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.

На час вирішення даного спору відповідач не є власником спірного житла, а тому, твердження наведені представником відповідача у відзиві є безпідставним.

Слід також зазначити і про те, продавцем спірної квартири є ТОВ «Нерухомість Оболоні», що спростовує доводи відповідача про те, що спірна квартира може входити до обсягу спадкового майна, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 квартира їй вже не належала, тому не є спадковим майном.

Розпорядженням своїм власним майном це виключне прав позивача, як власника.

Відповідно до вказівок Європейського суду з прав людини, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Будь-яких конкретних правових доказів для обмеження права власності позивача на спірну квартиру, відповідач суду не надав.

За таких обставин, повно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та усуненню перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України; ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81,141, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод володіння приватною власністю, шляхом виселення та зобов`язати звільнити від особистих речей.

Усунути перешкод у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24 липня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик