ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8194/23 Справа № 208/1096/23 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, з якою він уклав шлюб 18 грудня 1999 року та який було в подальшому розірвано на підставі рішення Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області від 28 листопада 2005 року.

Сторони мають сина та доньку, старшою є їх повнолітня на даний час донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони проживали у місті Макіївка Донецької області, проте після 2014 року зазначена територія набула статус тимчасово окупованою територією України згідно постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-УІІІ, розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

Після широкомасштабного вторгнення росії в Україну, позивач наприкінці 2022 року за погодженням із відповідачем, враховуючи перш за все інтереси малолітньої дитини, разом із сином ОСОБА_3 зміг виїхати з міста Макіївки Донецької області, після чого відвідав разом із сином свою доньку в Італії і повернувся на територію України разом із сином та став проживати в місті Кам`янське Дніпропетровської області разом із сином у рідної сестри позивача ОСОБА_5 , отримав статус тимчасово переміщеної особи.

Позивач зазначав, що перебування сина ОСОБА_6 до грудня 2022 року у місті Макіївці було неприйнятно самим сином до його внутрішнього сприйняття того, що відбувалася у місті його проживання, син постійно знаходився у страху, відчував незахищеність, також він не міг змиритися зі ставлення своєї матері до України та її бажанням бути з росією як країною агресором. Відповідач своїми діями намагалася привити сину бажання бути в росії та маючи родичів у російській федерації вивозила сина на певний період до російської федерації, проте все це було неприйнятно ОСОБА_6 , який страждав та не бажав знаходитися ні в російській федерації, ні разом із матір`ю, яка пиячила, вела антисоціальний спосіб життя, не враховувала інтереси сина, привела у житло, яке було місцем проживання сина, чоловіка який також із нею вживав спиртні напої і є представником невизнаних Україною військових угрупувань, що негативно впливало на сина, його життя. Тому син став частіше знаходитися із ним, з метою уникнення спілкування з матір`ю та її чоловіком. Старша донька ОСОБА_3 , будучи повнолітньою, самостійно прийняла рішення про залишення місця проживання разом із матір`ю, так як також не мала змоги витримати спосіб життя матері та її нового чоловіка, які зловживали спиртним і мали постійні сварки.

Після повернення до України, ОСОБА_6 внутрішньо заспокоївся, став психологічно впевнено себе поводити, за короткий час перейшов на спілкування лише українською мовою, хоча до цього він зі свого народження проживав у ОСОБА_7 , де більшість населення спілкувалася саме російською мовою.

Позивач, як батько, відповідально ставиться до виховання сина ОСОБА_6 , створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові та поваги, підтримання його гармонійного розвитку та матеріального забезпечення, та найголовніше, умов де син може жити в більш безпечному місці для збереження його життя та здоров`я, з врахуванням інтересів сина, які є головним в порівнянні з його власними інтересами.

Позивач вказував, що не чинить жодних перешкод для спілкування матері з дитиною і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син не був позбавлений спілкування з матір`ю.

Враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання й розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність з боку батька перешкод у спілкуванні матері з дитиною, позивач вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 разом із батьком, за місцем проживання якого створено всі умови для його гармонійного розвитку, що найбільш відповідає інтересам дитини.

Крім того, враховуючи обов`язок відповідача нести витрати по утриманню малолітнього сина, надавати йому матеріальну допомогу, позивач вважав за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини, що буде відповідати як інтересам дитини, так і обох її батьків.

Ураховуючи викладене, з урахуванням якнайкращих умов для дитини та особистої позиції, думки і бажання сина ОСОБА_6 , позивач виклав вимоги про: визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 09 лютого 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилалася на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідачки, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве, актовий запис № 575 (а.с.16).

Рішенням Кіровського районного суду міста Макіївки Донецької області від 28 листопада 2005 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.16).

В період з 2005 року і по 2016 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтримували стосунки як чоловік та жінка.

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Макіївка Червоногвардійського району Донецької області Україна, батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народження якого зареєстроване міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 279 від 20 березня 2012 року (а.с.13).

Крім сина, сторони мають також доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно пояснень позивача та дитини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишила місце проживання матері ОСОБА_2 з причин небажання проживати з матір`ю, постійні сварки, спосіб життя матері, вживання спиртних напоїв, конфліктів з новим чоловіком матері.

Позивач та дитина ОСОБА_11 з метою виїзду з міста Макіївка, 27 грудня 2022 року виїхали до міста Ростова на Дону, після чого 29 грудня 2022 року виїхали з міста Ростова на Дону діставшись 30 грудня 2022 року до міста Таллінну, а 30 грудня 2022 року вилетіли до Мілану Бергамо Італійська Республіка, та у лютому 2023 року прибули до міста Кам`янське Дніпропетровської області (а.с.98-108).

Згідно акту про підтвердження факту проживання осіб за № 30/12/2 від 30 січня 2023 року, складеного Відділом з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Актом обстеження умов проживання, складеним начальником відділу з правових питань та захисту прав дітей ССД Ю.М. Кільчинською та головним спеціалістом органів аналітичного відділу ССД Т.В. Момент від 27 квітня 2023 року підтверджено, що умови за місцем проживання ОСОБА_1 (батька дитини) та ОСОБА_3 , 2012 року народження (сина) разом із ОСОБА_5 (тіткою дитини), ОСОБА_12 (чоловіка тітки) у квартирі АДРЕСА_2 є добрими, так як дитина має свою окрему кімнату з меблями, побутовою технікою, місце для відпочинку, речі особистої гігієни, одяг, тощо (а.с.67-68).

Факт реєстрації позивача та дитини за адресою: АДРЕСА_1 , як осіб взятих на облік внутрішньо переміщених, підтверджено довідкою від 06 лютого 2023 року № 1208- (а.с.70), довідкою від 06 лютого 2023 року № 1208- (а.с.71).

Крім того, як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 , зареєстровані у департаменті соціальної політики міської ради 06 лютого 2023 року як такі, що переселилися з місця реєстрації до міста у зв`язку з бойовими діями на території України під час збройної агресії російської федерації (а.с.72-73).

Факт навчання як здобувача середньої освіти ОСОБА_4 у Комунальному закладі «Ліцей № 1» Кам`янської міської ради підтверджено характеристикою від 22 травня 2023 року № 148 (а.с.74), згідно до якої ОСОБА_6 має позитивну характеристику та згідно до якої батько дитини є відповідальним, цікавиться життям та навчанням сина, регулярно відвідує навчальний заклад. Також, ОСОБА_6 постійно відвідує гуртки з футболу, англійської мови. Мама дитини до навчального закладу не зверталася, успіхами сина не цікавиться, навіть у телефонному режимі (а.с.74).

Наявність спору між позивачем ОСОБА_1 , як батьком дитини, та ОСОБА_2 , як матір`ю дитини, про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході судового розгляду підтверджено показами позивача, дитини, копією переписки наданою як позивачем так і відповідачем (а.с.114,130-138).

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін разом з батьком, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, наданих сторонами доказів та думки самої дитини, виходив з того, що таке рішення буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку. Також суд вважав, що матір дитини не обмежена у можливості спілкування із сином, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтями 141, 157, 160 та 161 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини; питання виховання дитини вирішується батьками спільно та місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом та під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частина 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. N 2402-III проголошує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як вбачається із встановлених у справі обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, батько дитини створив належні умови для проживання, виховання та належного утримання сина; він працює, має заробіток та відсутні відомості з приводу неналежної поведінки батька чи щодо вчинення ним дій, які можуть загрожувати дитині.

У даній справі сторони не заперечували обставин щодо проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 з батьком протягом певного часу та прихильності дитини саме до батька, що є вирішальним для суду при визначенні місця проживання дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано керувався положенням Сімейного кодексу України та врахував положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6 якої, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно частин 7, 8 статті 7 СК під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Суд дослідив обставини щодо віку дитини, також з`ясував, що батько займається вихованням дитини, та в рамках предмету доказування, суд встановив що не порушуються права матері піклуватися про дитину, що належить їй за законом, які можуть ефективно здійснювались.

Та разом з тим, обставини щодо ухилення батька від виконання своїх обов`язків чи щодо неналежного виконання батьківських обов`язків не знайшли підтвердження в судовому засіданні, також відсутні обставини, щодо аморальної поведінки батька чи наявності дій, які загрожували безпеці дитини, оскільки жодних належних доказів цього, в розумінні положень цивільного процесуального законодавства учасниками справи не надано.

Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана 21 лютого 1990 року, набрала чинності та ратифікована Україною 27 вересня 1991 року передбачає обов`язок держави забезпечити те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; та держава повинна поважати право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні, оскільки наявність спору між позивачем, як батьком дитини, та відповідачем, як матір`ю дитини, про визначення місця проживання дитини, в ході судового розгляду справи підтверджено позивачем ОСОБА_1 та показами самої дитини, заслуханої в судовому засіданні.

Встановлені у цій справі обставини свідчать, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в суді першої інстанції заявив про небажання знаходитися на окупованій території, де його матір ОСОБА_2 проживає із новим чоловіком, має стосунки з родичами з росії, бажає що б він не навчався в Україні, не відвідував українську школу, а навчався за російською програмою навчання, повернувся до території, яка тимчасово не підконтрольна Україні, де ведуться бойові дії.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов проживання дитини, яка в малолітньому віці не повинна бути позбавлена батьківського спілкування, а те, що фактично вирішення питання про визначення місця проживання дитини відбулось з урахування обставин щодо ставлення батька до цього і думки самої дитини, а також з врахуванням права батька піклуватися про дитину.

Із наведеного необхідно зробити висновок про відповідність висновків суду фактичній стороні справи що є виявом повного з`ясування судом обставин що мають значення для справи, а повне і всебічне дослідження справи є необхідною умовою ухвалення судом обґрунтованого рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2023 року.

Судді: