Провадження № 22-ц/4808/869/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря -Працун В.В.

учасники справи

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Шамотайло О.В.,

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з вищезазначеними вимогами, в обґрунтування яких зазначили, що відповідно до ордеру №001059 від 05 квітня 2011 року ОСОБА_1 надано право на зайняття із сім`єю житлового приміщення житловою площею 61.3 кв. м. що складається з 3 кімнат за адресою: АДРЕСА_1 . Крім наймача до складу сім`ї включена дружина ОСОБА_2 та двоє дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3

3 11.07.2011 року сім`я зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 . Однак не усі члени сім`ї перейшли проживати у надану квартиру, зокрема старший син ОСОБА_4 залишився проживати в будинку попередньої реєстрації по АДРЕСА_3 . Відповідач квартирою у якій зареєстрований на даний час не користувався, участі у її утриманні не брав, ніколи в ній не проживав, на приватизацію площі не претендує.

Фактичне проживання не за адресою реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 відповідач підтверджується Сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.07.2012 року , де відповідач зазначає адресу проживання АДРЕСА_3 ; договором про повну матеріальну відповідальність з ТОВ «Дистребюторська компанія ГУД ФУД», де в особистому листі по обліку кадрів у червні 2017 року відповідач також зазначив адресу АДРЕСА_3 , договором від 09.02.2018 року на придбання продукції та послуг, де відповідачем зазначено адресу АДРЕСА_3 , заявою до відділу поліції яка зареєстрована 21.09.2018 року, де також зазначена адреса проживання по АДРЕСА_3 .Отримуючи медичну допомогу МКЛ №1, у Інформованій згоді та довідці №2520 від 18.04.2020 року, відповідач зазначив свою адресу проживання по вулиці Ужгородській 9.08.07.2016 року відповідачем укладено договір про надання рекламних послуг, де він як замовник, зазначає адресу проживання АДРЕСА_3 .

Позивачі вказують, що дані письмові докази підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 саме з часу реєстрації 11.07.2011 року та доводить факт вибуття на постійне місце проживання у житловому приміщенні за попередньою адресою по АДРЕСА_3 . Реєстрація відповідача у квартирі де він не проживає створює перешкоди у ї користуванні відповідачам.

У зв`язку з викладеним, просили суд визнати ОСОБА_4 таким, щовтративправо на проживання у квартирі АДРЕСА_2 з підстав вибуття на постійне місце проживання в інше жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, неправильну оцінку доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять суд апеляційної інстанції рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції застосував норми ст.71, ст.72 ЖК України та зазначив, що позивачі не зазначили доказів не проживання відповідача за місцем реєстрації з власної волі, не надано доказів причини не проживання за місцем реєстрації.

Суд не врахував, що звертаючись до суду з позовом, позивачі, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше конкретне й постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та просили визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням відповідно до ст. 107 ЖК України, а не через відсутність у квартирі без поважних причин більше 6 місяців на підставі ст. ст. 71.72 ЖК України, як самостійно визначив суд.

Скаржники зазначили, що ними до позовної заяви надано належні та допустимі письмові докази, які підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 саме з часу реєстрації 11.07.2011 року та доводить факт свідомого вибуття на постійне місце проживання у житлове приміщення за попередньою адресою по АДРЕСА_3 .

Суд не врахував правові висновки,викладені у постанові Верховного Суду №161/20415/19 від 14. 06. 2022 року.

Зазначають, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення у зв`язку з недотриманням вимог ст. 264 ЦПК України, а саме не вирішив, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явились, до суду надали заяву про розгляд справи без їх участі. Доводи апеляційної скарги підтримують, просили заявлені позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. До суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, також в заяві зазначив, що підтверджує доводи позивачів, що його фактичним місцем проживання є АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не перебуває у приватній власності, тому суд застосовує до спірних правовідносин положення ст.ст.71, 72 Житлового Кодексу України (далі ЖК України). Дійшов висновку, що позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, а наявні у справі документи у повній мірі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини та підстави не проживання відповідача без поважних причин (відсутні акти обстеження проживання особи, не надано показів свідків, інформації про перетин відповідачем державного кордону України, тощо).

Також суд зазначив, що позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачам користуватися чи розпоряджатися майном та доведено, що подальше реєстрація відповідача у квартирі є неможливою, і така реєстрація відповідача перешкоджає позивачам користуватися майном. Стверджуючи у позовній заяві, що відповідач не претендує на приватизацію площі в спірному житлі, позивачами жодних підтверджень цьому не представлено, як і не надано доказів, що відповідач використав своє право на безоплатну приватизацію. Суд вважав, що в даному спорі задоволення позову в подальшому може призвести до негативних наслідків у вигляді позбавлення відповідача права на одноразову безоплатну приватизацію в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою, тому дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №001059 від 27 травня 2011 року, який видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 05 квітня 2011 року №182, квартира АДРЕСА_2 передана на зайняття та користування ОСОБА_1 на склад сімї: ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_3 - син.

Вказана квартира не приватизована.

У вказаній квартирі, окрім позивачів на даний час зареєстрований і відповідач, що підтверджується копією паспорта та довідкою.

Факт не проживання відповідача у спірній квартирі позивачі підтверджують копіями документів, де відповідач самостійно зазначав своє місце проживання за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_3 (а.с.12-25).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У той же час згідно частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача.

При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК УРСР) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Тобто, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Натомість у випадку вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

У справі, яка переглядається, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 пред`явили позов про визнання відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 107 ЖК УРСР у зв`язку з його вибуттям на постійне місце проживання в інше житлове приміщення в АДРЕСА_3 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Тому обставиною, яка підлягала доведенню позивачами та встановленню судом, є виключно вибуття відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про застосування до спірних відносин положення ст.ст.71, 72 ЖК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 зроблено висновок, що: «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

Позивачі на підтвердження того, що відповідач вибув на постійне місце проживання у будинок попередньої реєстрації: в АДРЕСА_3 надали: Сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.07.2012 року , де ОСОБА_4 зазначив адресу проживання АДРЕСА_3 ; договір про повну матеріальну відповідальність з ТОВ «Дистребюторська компанія ГУД ФУД» від 13 червня 2017 року, де в особистому листі по обліку кадрів у червні 2017 року відповідач зазначив адресу АДРЕСА_3 , договір від 09.02.2018 року на придбання продукції та послуг, де ОСОБА_4 зазначено адресу АДРЕСА_3 , заяву до відділу поліції яка зареєстрована 21.09.2018 року, де також зазначена адреса проживання по АДРЕСА_3 ; довідка про медичну допомогу МКЛ №1, у Інформованій згоді та довідці №2520 від 18.04.2020 року, відповідачем зазначено адресу проживання по АДРЕСА_3 . 08.07.2016 року відповідачем укладено договір про надання рекламних послуг, де він як замовник, зазначив адресу проживання АДРЕСА_3 .

Звертаючись до суду із заявою про розгляд справи без участі відповідача, відповідачем зазначено його місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції, не врахував зазначених обставин та помилково надавши оцінку положенням статті 71 ЖК України дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що позивачами доведено, що відповідач ОСОБА_4 з часу його реєстрації з 11 липня 2011 року в квартирі АДРЕСА_2 не проживав, а вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення в АДРЕСА_3 . Ця обставина не спростовується відповідачем. У своїй заяві, яка адресована суду апеляційної інстанції, відповідача, зазначив, що він підтверджує доводи позивачів про його фактичне місце проживання по АДРЕСА_3 .

Отже, за встановленими обставинами відповідач після реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , обрав інше місце постійного проживання та відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК України з моменту вибуття в інше помешкання втратив право користування спірною квартирою з моменту такого вибуття у 2011 році.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, на підставі п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2023 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 з підстав вибуття в інше жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 липня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева