Провадження № 2/344/156/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Маланій Ю.А.,

за участі прокурора Журавльової Н.Є., представника Позивача Бакуна А.Б., представника Відповідача 1 Медицької С.В., Відповідача 2 Кузь А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом Першого заступника прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі: Національної академії аграрних наук України, Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України, Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради (яку в ході розгляду справи ухвалою суду замінено на правонаступника Івано-Франківську міську раду) (надалі «Відповідач 1»), ОСОБА_1 (надалі «Відповідач 2»), в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення 44 сесії шостого демократичного скликання Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради №547/160-44/2015 від 08.10.2015 року про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :16:008:0673, в масиві «Мала Панська» (ділянка № НОМЕР_1 ) с. Микитинці та передачу йому земельної ділянки в приватну власність; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673, проведену 11.11.2015 року за №12011234; витребувати у ОСОБА_1 у користь держави земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673 площею 0,0896 га.

В позовній заяві підстави звернення з позовом до суду прокурора мотивовано тим, що даний позов заявляється з метою усунення порушень інтересів держави в особі Національної академії аграрних наук України в особі постійного землекористувача Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, спричинених порушенням відповідачами встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності.

Позовні вимоги по суті мотивовано тим, що рішення Микитинецької сільської ради №547/160-44/2015 від 08.10.2015, яким ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер № :16:008:0673, в масиві «Мала Панська» (ділянка № НОМЕР_1 ) с. Микитинці та передано її в приватну власність Відповідача 2, є незаконним та підлягає скасуванню з підстав віднесення спірної земельної ділянки до земель державної форми власності та перебування в постійному користуванні Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без згоди власника на підставі незаконного рішення Микитинецької сільської ради № 547/160-44/2015 від 08.10.2015, керуючись положеннями ч. 3 ст. 388 ЦК України, реєстрація права власності №12011234 від 11.11.2015 на земельну ділянку, кадастровий номер №:16:008:0673, проведена за ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсною та скасуванню, а спірна земельна ділянка витребуванню на користь законного власника.

Прокурор в судових засіданнях позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити; скористалась правом на подання відповідей на відзиви, письмових пояснень по справі.

Представником Національної академії аграрних наук України подано письмові пояснення по суті справи, в яких він повністю підтримав позовні вимоги, вважаючи їх підставними та обґрунтованими, просив позов задовольнити.

В судових засіданнях представник Національної академії аграрних наук України позов прокурора підтримував, просив його задовольнити.

Представником Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України подано до суду письмові пояснення з приводу позовних вимог з доказами.

Відповідачем 1 Івано-Франківською міською радою на адресу суду подано відзив на позов та Додаткові письмові пояснення щодо позовних вимог, у яких представник покликається на необґрунтованість позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні.

Заперечуючи проти позову, представник Відповідача 1 у відзиві та поясненнях заперечує право прокурора на звернення до суду з даним позовом, а також посилається на законність оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватну власність Відповідачу 2 ОСОБА_1 , та на відсутність у Микитинецької сільської ради на момент прийняття оскаржуваного рішення передбачених законом підстав для відмови громадянину ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність.

На думку представника Відповідача 1, надані прокурором та Позивачем документи про створення та реорганізацію відповідних наукових та дослідних установ не можуть бути підставою виникнення у Позивача права користування землею, оскільки таке суперечить вимогам земельного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Матеріали справи, за твердженнями представника Відповідача 1, не містять документів чи інших доказів, які б підтверджували, що земельні ділянки обліковувалися на балансах наукової установи (належний кількісний та вартісний облік земельних ділянок) і передавалися за актами приймання-передачі в порядку правонаступництва, з посиланням на конкретну площу та їх місцезнаходження.

На думку представника Відповідача 1, Позивач помилково вважає, що право постійного користування виникло ще в 1983 році, оскільки рішення уповноваженого органу з цього питання відсутнє, а наданий до матеріалів справи бланк державного акту не посвідчує права постійного користування, яке у Позивача, за твердженнями представника Відповідача 1, не виникало. Вказаний державний акт не зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому посилання на нього, як на правовстановлюючий документ, на думку представника міської ради, недоречне.

Представник Відповідача 1 в судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні.

Відповідачем 2 ОСОБА_1 подано на адресу суду відзив на позов та письмові пояснення, у яких він заперечив проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, просив в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на позов Відповідач 2 заперечує підставність звернення прокурора з даним цивільним позовом, посилаючись на те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Заперечуючи по суті позовних вимог, Відповідач 2 посилається на те, що на підставі рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою ним було здійснено звернення до проектної організації та замовлено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Зазначена проектна документація була погоджена у встановленому порядку, і з її змісту вбачається, що ані Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону, ані Національна академія аграрних наук України не мають жодного відношення до спірної земельної ділянки.

Наданий Позивачем на підтвердження права постійного користування спірною земельною ділянкою бланк державного акту І-ІФ №000255, за твердженнями Відповідача 2, не є належним доказом на підтвердження такого права, оскільки вказаний держаний акт не пройшов процедуру реєстрації згідно закону, у ньому відсутня дата видачі, відсутній підпис посадової особи, відповідальної за його реєстрацію і видачу, підписи суміжників та інженера-землевпорядника.

Крім того, у відзиві на позов Відповідач 2 посилається на те, що зазначений бланк державного акту в свій час мало бути видано Інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України, однак докази на підтвердження того факту, що Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України є правонаступником Інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України (який було ліквідовано), чи Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва, на думку Відповідача 2, в матеріалах справи відсутні, і такого правонаступництва не було.

Відповідач 2 в судових засіданнях проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2020 року призначено по справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання:

Чи входить земельний массив «Мала панська» (КОАТУУ , зона 16, квартал 008) в с. Микитинці Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, на території якого розташована земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673 площею 0,0896 га, до земель, які визначено Проектом внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» Тисменицького району Івано-Франківської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради нарордних депутатів від 21.01.1986 р. №26?

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2020 року поновлено провадження та витребувано у Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та Івано-Франківської філії Державного підприємства «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М.Білоконя» додаткові відомості, зазначені у клопотанні експерта Бікус Ю.Ф., необхідні для проведення експертизи.

За ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2020 року матеріали цивільної справи повторно направлено для проведення судової земельно-технічної експертизи.

21 квітня 2021 року через канцелярію суду надійшов висновок експерта від 09.04.2021 року №11213/21-41 за результатами проведення земельно-технічної експертизи у цивільній справі №344/12305/18.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2021 року замінено у цивільній справі за позовом Першого заступника прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі: Національної академії аграрних наук України, Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Микитинецької сільського ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, первісного Відповідача 1 Микитинецьку сільську раду Івано-Франківської міської ради на належного відповідача, - Івано-Франківську міську раду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Статтею 1 Земельного кодексу України (тут і в подальшому в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення від 08.10.2015 року) передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується.

Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Суб`єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (стаття 80 Земельного кодексу України).

Статтею 83 врегульовано право власності на землю територіальних громад.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.

5. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі:

а) передачі їм земель державної власності;

б) відчуження земельних ділянок для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

в) прийняття спадщини;

г) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

ґ) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Право власності на землю держави закріплено статтею 84 Земельного кодексу України.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно пункту «е» частини 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:

е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначено статтею 116 Земельного кодексу України.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи земельних ділянок комунальної власності у державну власність врегульовано статтею 117 Земельного кодексу України.

Статтею 118 Земельного кодексу України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Зокрема, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 6 статті 118 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частини 7-9 статті 118 Земельного кодексу України).

Рішенням Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради № 547/160-44/2015 від 08 жовтня 2015 року «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 щодо виготовлення, затвердження проекту землеустрою, містобудівельного обґрунтування» затверджено гр. ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :16:008:0673) в масиві «Мала Панська» (ділянка № НОМЕР_1 ) с. Микитинці та передано земельну ділянку в приватну власність.

На підставі вищевказаного рішення сільської ради за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер №:16:008:0673, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності №12011234 від 11.11.2015 року (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26072085 від 12.11.2015 року).

Вважаючи, що при прийнятті оскаржуваного рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки Микитинецькою сільською радою порушено вимоги законодавства, зокрема, прийнято дане рішення поза межами повноважень даного органу місцевого самоврядування, прокурор в інтересах держави звернувся до суду з даним цивільним позовом.

1. Щодо підстав звернення прокурора.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема:

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частинами 3-4 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина або представництва інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 зазначено:

«76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор покликається на те, що такий позов заявляється з метою усунення порушень інтересів держави в особі Національної академії аграрних наук України в особі постійного землекористувача Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, спричинених порушенням Відповідачем 1 встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній власності.

Також прокурор стверджує, що оскільки Позивачем самостійно з 2016 року не вживались заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на повернення незаконно вилученої земельної ділянки у державну власність, у прокуратури Івано-Франківської області є всі підстави для реалізації представницьких повноважень в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, спірна земельна ділянка, кадастровий номер :16:008:0673, за твердженням прокурора, відноситься до особливо цінних земель, які згідно вимог ст. ст. 149, 150 Земельного кодексу України мають особливий, захищений державою статус та порядок використання.

Про необхідність представництва інтересів держави в суді шляхом подання позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішення Микитинецької сільської ради №547/160-44/2015 від 08.10.2015, скасування державної реєстрації на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, кадастровий номер :16:008:0673, з чужого незаконного володіння у державну власність, прокуратурою Івано-Франківської області повідомлено Прикарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію Національної академії аграрних наук України та Національну академію аграрних наук України окремим листом (том 5, а.с.186-189).

Таким чином, Суд зауважує, що, звертаючись до суду з даним цивільним позовом, прокурор діє в інтересах держави, наполягаючи на судовому захисті порушеного права власності саме держави, а не державного органу чи установи.

Вимоги прокурора в даній цивільній справі спрямовані на захист інтересів держави, за твердженням прокурора, як власника земельної ділянки, яку оскаржуваним рішенням Микитинецької сільської ради передано у приватну власність, на думку прокурора, поза межами встановленої законом процедури та поза межами повноважень органу місцевого самоврядування.

Звернення прокурора з позовом обґрунтоване необхідністю задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо повернення у власність держави земельної ділянки державної форми власності, яка, за твердженням прокурора, є особливо цінною землею.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 2-570/12 (провадження № 61-13955св21) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110208153):

«Суспільним, публічним інтересом звернення прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає».

Отже, Суд приходить до висновку про те, що, звертаючись з даним позовом до суду, прокурор дотримався вимог ст.56 ЦПК України, частин 3-4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі позивачів Національної академії аграрних наук України та Прикарпатської державної дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону, які протягом тривалого часу (2015-2018 р.р.) не вживали заходів щодо захисту прав держави на землю.

Суд повторно наголошує, що позов прокурора спрямований на захист права власності держави на землю, а не на захист прав чи інтересів відповідних державних установ, а тому відповідні доводи прокурора підлягають перевірці по суті.

Позивачі Національна академія аграрних наук України, Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України позовні вимоги підтримують.

Таким чином, Суд відхиляє доводи представника Відповідача 1 та Відповідача 2 про відсутність у прокурора підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави.

2. Щодо суті позовних вимог

Предметом позову у цій справі є матеріально-правові вимоги про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Микитинецької сільської ради 547/160-44/2015 від 08.10.2015 року, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; витребування земельної ділянки у Відповідача 2.

Позовні вимоги прокурора та Позивача мотивовано тим, що спірна земельна ділянка є землею державної форми власності, що перебуває у постійному користуванні Прикарпатської державної дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону, а тому Микитинецька сільська рада не могла приймати рішення щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, та відповідно вилучати її з постійного користування зазначеної установи.

Таким чином, у цій справі предметом доказування є обставини наявності чи відсутності у Микитинецької сільської ради повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, правовий режим (форма власності) спірної земельної ділянки та наявність/відсутність у Позивача речового права на спірну земельну ділянку.

Натомість, заперечуючи проти позовних вимог, доводи сторони відповідачів зводяться до того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, оскільки знаходиться в межах села Микитинці, а тому у сільської ради були законні повноваження щодо розпорядження даною землею відповідно до встановленої законом процедури, в тому числі, передачу її у приватну власність громадян.

Сторона відповідачів заперечує належність доказів на підтвердження державної форми власності спірної земельної ділянки та наявність у Прикарпатської державної дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону відповідного речового права (права постійного користування) на спірну земельну ділянку; посилається на відсутність рішення відповідного органу виконавчої влади про передачу спірної земельної ділянки у постійне користування на території Микитинецької сільської ради; заперечує факт правонаступництва між Прикарпатською державною дослідною станцією інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН та Івано-Франківським інститутом агропромислового виробництва та Інститутом хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України.

Так, за змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 2-4 статті 173 Земельного кодексу України визначено, що межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць.

Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті.

Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Згідно з частиною 2 статті 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються чорноморським флотом російської федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Відповідно до пунктів 3-4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», з дня набрання чинності цим Законом (1 січня 2013 року прим. Суду) землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

які належать до земель оборони.

Крім того, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

В контексті зазначеного Суд зауважує, що в ході судового розгляду справи доводи сторони відповідачів зводилися до віднесення спірної земельної ділянки до комунальної власності виключно, виходячи з таких критеріїв, як:

- фізичне місцезнаходження спірної земельної ділянки

- неналежність, на думку цієї сторони, доказів, наданих стороною позивача, на підтвердження факту віднесення земельної ділянки до державної власності на наявності права постійного користування спірною ділянкою у Прикарпатської державної дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону.

З приводу цього Судом встановлено наступне.

Згідно з дозволом Ради Міністрів СРСР від 11.02.1983 року Постановою Ради Міністрів Української РСР від 10.03.1983 року №112 (том 6, а.с.52) створено Івано-Франківську науково-дослідну станцію хрестоцвітих культур Міністерства сільського господарства УРСР на базі відділу селекції, насінництва і технологій вирощування ріпака Науково-дослідного інституту сільського господарства Нечерноземної зони Української РСР і радгоспу «Перемога» Міністерства плодоовочевих господарств УРСР.

Наказом Міністерства сільського господарства УРСР від 23.03.1983 року №76 (том 6, а.с.53) організовано Івано-Франківську науково-дослідну станцію хрестоцвітих культур, прийнято землі радгоспу «Перемога» і створено дослідне господарство «Перемога», підпорядковане дослідній станції.

Згідно рішення Президії Української академії аграрних наук від 29.05.1991 №8 «Про створення інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук на базі Івано-Франківської науково-дослідної станції хрестоцвітих культур», погодженого з Кабінетом Міністрів України від 16.01.1992 №25113/87, затверджено Статут Інституту хрестоцвітих культур УААН (том 6, а.с.58-63).

Наказом УААН від 15.04.1992 року №103 закріплено площі земель:

- за Інститутом хрестоцвітих культур з дослідним господарством 2415 га;

- за Івано-Франківською державною сільськогосподарською дослідною станцією з дослідним господарством 2635 га

Наказом Української академії аграрних наук від 25.02.1999 року №29 (том 6, а.с.65-66) створено Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Української академії аграрних наук з правами юридичної особи на базі земель та майна Інституту хрестоцвітих культур УААН, Івано-Франківської державної сільськогосподарської дослідної станції та Прикарпатського відділення Інституту агроекології і біотехнологій. Закріплено за Івано-Франківським інститутом АПВ землі, усі будівлі, лабораторії, обладнання, виробничі приміщення ліквідованих установ станом на 01.01.1999. Визначено, що Івано-Франківський інститут АПВ вважати правонаступником наукових установ, що ліквідуються.

Наказом Української академії аграрних наук від 21.02.2003 року №18 (том 6, а.с.67), у відповідності з наказом УААН від 29.11.2002 року №95 «Про зміни в організації наукової та виробничої діяльності в системі УААН», затверджено назву дослідного господарства, що входило до складу Івано-Франківського інституту АПВ УААН, надавши йому (дослідному господарству) статус юридичної особи та назву: «Державне дослідне господарство «Перемога» Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва УААН, підпорядкувавши його безпосередньо інституту.

Відтак, від моменту створення у 1983 році Івано-Франківської науково-дослідної станції хрестоцвітих культур і до 2004 року дослідне господарство «Перемога» входило в склад станції без права юридичної особи як структурний підрозділ.

Українській академії аграрних наук відповідно до Указу Президента України від 06.01.2010 року №8/2010 надано статус національної та присвоєно нову назву Національна академія аграрних наук.

Згідно наказу Національної академії аграрних наук від 24.11.2011 року №324 реорганізовано Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва НААН шляхом перетворення його у Прикарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію, передавши їх разом з мережею підприємств у безпосереднє підпорядкування Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України; затверджено найменування дослідної станції: Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Встановлено, що Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України є правонаступником майнових та немайнових прав, основних засобів і матеріальних цінностей, землі, майна та зобов`язань Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва НААН.

Наказом НААН від 25.01.2012 року №10 (том 6, а.с.68-69) підпорядковано Прикарпатській державній сільськогосподарській дослідній станції ІСГ КР НААН дослідні станції із збереження юридичної особи та встановивши нові їх назви, в т.ч.: Державне підприємство «Дослідне господарство «Перемога» Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Відтак, Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН є правонаступником таких установ:

- Івано-Франківської науково-дослідної станції хрестоцвітих культур Міністерства сільського господарства Української РСР;

- Інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук;

- Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук.

Таким чином, Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН є правонаступником всіх наукових та дослідних установ, включаючи радгоспи та колгоспи що пройшли свою реорганізацію у ці науково-дослідні установи, за весь період діяльності на території Івано-Франківської області.

На користь вищевказаного висновку свідчить і та обставина, що протягом вищевказаного періоду часу ідентифікаційний код даної установи «00704273» не змінювався.

Крім того, в матеріалах справи міститься наданий представником Позивача Експертний висновок №009-АНО/22 науково-правового дослідження від 29.09.2022 року (том 7, а.с.141-184), за змістом якого встановлено, що на запит про надання інформації про історію зміни назви та юридичних осіб, правонаступником яких є власник коду 00704273, вбачається таке:

з 29.06.1994 року на обліку в ЄДРПОУ з ідентифікаційним кодом 00704273 значився Інститут хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук;

з 05.04.1999 року даний суб`єкт значився із назвою Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Української академії аграрних наук;

з 14.10.2004 року Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва УААН;

з 27.12.2006 року Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Української академії аграрних наук;

з 04.11.2010 року Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України;

з 09.02.2012 року Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України;

з 17.01.2014 року Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України;

з 03.12.2014 року Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Станом на 27 червня 2022 року в ЄДРПОУ значиться:

Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Ідентифікаційний код 00704273 (том 7, а.с.164).

Згідно даного Експертного висновку №009-АНО/22 науково-правового дослідження від 29.09.2022 року (том 7, а.с.141-184) аналіз поданих на експертизу документів підтвердив законність створення, перетворення, реорганізації юридичних осіб, починаючи з періоду , який можливо підтвердити документально 1939 року і до прийняття рішення щодо встановлення статусу Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН уповноваженим органом, яке чинне до цього часу. Встановлено, що на кожному етапі реорганізації було дотримано принцип підпорядкування, в залежності від відомчої приналежності юридичної особи або структурних підрозділів на певний момент… Визначено, що підстави та умови реорганізації підприємств впродовж історичного проміжку часу, які закріплені документально, дають підстави побудувати чіткий ланцюг переходу прав та обов`язків від право попередників до правонаступників аж до кінцевого набувача прав та обов`язків Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН (том 7, а.с.182 зворотній бік).

Суд також зауважує, що всі доводи сторони відповідача щодо відсутності факту правонаступництва між Прикарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та Івано-Франківським інститутом агропромислового виробництва НААН, Інститутом хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук мають характер припущень, оскільки стосуються аналізу вжитих у нормативних документах того часу термінів, а не відповідних юридичних фактів (зокрема, незмінності ідентифікаційного коду особи).

При цьому, до компетенції органу місцевого самоврядування не входить повноваження щодо надання оцінки законності рішень органів виконавчої влади, тлумачення їх змісту на власний розсуд.

Зокрема, Суд акцентує особливу увагу на тому, що Наказом Української академії аграрних наук від 25.02.1999 року №29 створено Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Української академії аграрних наук з правами юридичної особи на базі земель та майна Інституту хрестоцвітих культур УААН, Івано-Франківської державної сільськогосподарської дослідної станції та Прикарпатського відділення Інституту агроекології і біотехнологій. Закріплено за Івано-Франківським інститутом АПВ землі, усі будівлі, лабораторії, обладнання, виробничі приміщення ліквідованих установ станом на 01.01.1999. Визначено, що Івано-Франківський інститут АПВ вважати правонаступником наукових установ, що ліквідуються.

У даному нормативному документі чітко зазначено про створення Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук з правами юридичної особи на базі земель та майна Інституту хрестоцвітих культур УААН; про закріплення за Івано-Франківським інститутом АПВ земель, усіх будівель, лабораторій, обладнання, виробничих приміщень ліквідованих установ станом на 01.01.1999; визначено, що Івано-Франківський інститут АПВ вважати правонаступником наукових установ, що ліквідуються.

Наведене свідчить про те, що Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва Української академії аграрних наук є правонаступником Інституту хрестоцвітих культур УААН.

Крім того, як вже було зазначено вище, у обох цих установ залишився незмінним ідентифікаційний код юридичної особи «00704273».

В подальшому, згідно наказу Національної академії аграрних наук від 24.11.2011 року №324 Івано-Франківський інститут агропромислового виробництва НААН було реорганізовано шляхом перетворення у Прикарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію, передавши їх разом з мережею підприємств у безпосереднє підпорядкування Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

В даному наказі безпосередньо зазначено, що Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України є правонаступником майнових та немайнових прав, основних засобів і матеріальних цінностей, землі, майна та зобов`язань Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва НААН.

Належних доказів, які б спростовували факт правонаступництва між Прикарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та Івано-Франківського інституту агропромислового виробництва НААН, Інститутом хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук стороною відповідачів суду не надано.

Отже, факт правонаступництва між Прикарпатською державною сільськогосподарською дослідною станцією Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та Інститутом хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Як вже зазначалося, на підставі постанови Ради Міністрів УРСР № 112 від 10.03.1983 року наказом Міністерства сільського господарства УРСР № 76 від 23.03.1983 року новоствореній Івано-Франківській дослідній станції хрестоцвітих культур передано основні фонди та землі радгоспу «Перемога», які перебували в останнього станом на 01.01.1983 року. Цим же наказом у склад станції включено дослідне господарство «Перемога» як підпорядкований підрозділ.

Статтею 148 Земельного Кодексу УРСР 1970 року передбачалося проведення державного землеустрою, який включає систему державних заходів, спрямованих на здійснення рішень державних органів у галузі користування землею. В залежності від завдань, змісту і методів проведення державний землеустрій поділяється на міжгосподарський і внутрішньогосподарський (стаття 149 Кодексу). Внутрігосподарський землеустрій має своїм завданням створення в межах окремих землекористувань територіальної основи для піднесення культури землеробства і продуктивності сільськогосподарських угідь, повного, правильного використання та охорони землі, високопродуктивного застосування техніки і раціональної організації господарства.

За вимогами статті 153 Земельного кодексу Української РСР 1970 року в процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти, а також документи на право користування землею.

В свою чергу у відповідності до статті 154 Земельного кодексу УРСР проекти внутрігосподарського землеустрою колгоспів, радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ затверджуються виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

З цією метою Міністерством сільського господарства УРСР 28.03.1975 року затверджено Інструкцію про внутрігосподарському землевлаштуванню колгоспів, радгоспів і інших державних сільськогосподарських підприємств Української РСР (Інструкція втратила силу згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2016 №1066).

Пунктом 4.1. вищевказаної Інструкції передбачалось, що затверджений проект переноситься в натуру.

Відповідно до п. 10 Інструкції затверджені проекти внутрігосподарського землеустрою є обов`язковими документами, якими повинні керуватись колгоспи і радгоспи при їх виконанні, а також всі підприємства і організації, незалежно від їх відомчого підпорядкування, при розробці проектної документації в частині використання земель, розміщення об`єктів будівництва, меліоративних систем і ін.

Відповідно до Земельного кодексу Української РСР 1970 року та вищезазначеної Інструкції Івано-Франківським філіалом інституту «Укрземпроект» розроблено Проект внутрігосподарського землеустрою Дослідного господарства «Перемога» (структурний підрозділ Івано-Франківської дослідної станції хрестоцвітих культур прим. Суду) 1985 року (том 4, а.с.98-201) та Технічний звіт про перенесення в натуру проекту внутрігосподарського землеустрою Дослідного господарства «Перемога» 1985 року (том 4, а.с.202-207).

Згідно розробленого Проекту внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» визначено такий склад угідь: всього земель в плані 5384,8 га, в т.ч. ріллі 2777,0 га. У внутрігосподарське землекористування входили території сіл Вовчинець, Підпечери, Підлужжя, Угорники і Микитинці. Технічним звітом Проект перенесено в натуру в 1985 році.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної Ради народних депутатів від 21.01.1986 року №26 було затверджено Проект внутрігосподарського землеустрою Івано-Франківської державної сільськогосподарської дослідної станції (том 3, а.с.4).

Рішенням Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 у справі №353/5 задоволено позов Івано-Франківського інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України до Микитинецької сільської ради народних депутатів; визнано недійсним рішення Микитинецької сільської ради від 22.12.1993 року «Про надання землі НДІ хрестоцвітих культур» та зобов`язано сільську раду надати Івано-Франківському інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України у постійне користування 286 га ріллі та 15 га пасовищ.

Відповідно до укладеного з Івано-Франківською філією Інституту землеустрою договору від 10.11.1993 року №288-93 розроблено Технічний звіт по зніманню меж масивів земель з Підпечерівської, Підлузької, Угорницької та Микитинецької сільських Рад для видачі Державного акту на право постійного користування землею Інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук. Відповідно до Технічного звіту площа земель Інституту хрестоцвітих культур по Микитинецькій сільській раді складала 297,01 га.

В ході розгляду справи прокурор посилався на те, що на виконання зазначеного рішення суду у 1994 році Івано-Франківському інституту хрестоцвітих культур Української академії аграрних наук України видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ІФ № 000255. Цей Державний акт складено у 2 примірниках (один видано землекористувачу, а другий зберігається в обласному управлінні земельних ресурсів Івано-Франківської області) та зареєстровано у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1 (про що зазначено в акті).

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Заперечуючи проти належності даного державного акту, як правовстановлюючого документу, сторона відповідачів покликалася на те, що вказаний державний акт є бланком, оскільки не зареєстрований у встановленому законом порядку в книзі записів державних актів, на ньому відсутня дата та підпис землевпорядника.

В той же час, Суд зауважує, що законність дій компетентних державних органів, до повноважень яких входить реєстрація державних актів у відповідних книгах, не впливає на обсяг речового права особи, на посвідчення якого видано відповідний державний акт.

Оригінал Державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №000255 наявний у Позивача і пред`являвся для огляду в судовому засіданні.

Докази на підтвердження того, що зазначений Державний акт на право постійного користування землею оскаржувався у судовому порядку чи визнавався недійсним, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, Суд зауважує, що державний акт є документом, який посвідчує наявність у особи відповідного речового права.

При цьому, володілець речового права не позбавлений можливості доводити факт наявності у нього такого права, окрім державного акту, за допомогою інших належних засобів доказування, які повинні аналізуватися судом у кожній конкретній ситуації.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду 13 листопада 2019 року у справі №823/1984/16 (провадження № 11-1528апп18):

«79. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності ЗК України 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника.

80. Відтак посилання відповідача на те, що з припиненням ДП «Родниківка» як юридичної особи припинилося і його право користування земельними ділянками, яке, у свою чергу, не зареєстроване за КСП «Родниківка», є необґрунтованими.

81. Таким чином, оскільки у користуванні реорганізованого шляхом перетворення ДП «Родниківка» перебували землі сільськогосподарського призначення загальною площею 2398,1 га, то в подальшому право користування цими землями перейшло до правонаступника всіх його прав і обов`язків - КСП «Родниківка».

83. Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок апеляційного суду стосовно того, що з огляду на зазначені вище норми законодавства України відсутність у КСП «Родниківка» акта про право постійного користування указаною земельною ділянкою не є достатньою підставою для позбавлення членів КСП їх права землекористування. Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права. Існування права постійного користування земельною ділянкою у відповідного суб`єкта не залежить від наявності чи відсутності у нього такого державного акта».

Так, до матеріалів справи також додано належним чином завірену копію Рішення Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 року у справі №353/5 (том 3, а.с. 19) за позовом Івано-Франківського інституту хрестоцвітих культур до Микитинецької сільської ради народних депутатів про визнання недійсним рішення сесії сільради від 22.12.1993 року і зобов`язання відповідача закріпити в постійне користування 286 га ріллі і 15 га пасовищ, про що видати державний акт на право постійного користування.

В мотивувальній частині даного судового рішення арбітражний суд дійшов висновку про те, що «науково-дослідної станції перейшли всі основні обігові фонди, в тому числі, і земля, якою користувався радгосп станом на 01.01.1983 року. Виходячи з сказаного станція хрестоцвітих культур стала правонаступником радгоспу «Перемога». При слуханні справи представник сільради не заперечував, що землі, якими в даний час користується Інститут хрестоцвітих культур, на 01.01.1983 року знаходились в користування радгоспу «Перемога», а тому Інститут слід вважати належним землекористувачем. Межі землекористування Інституту (створеного на базі науково-дослідної станції в 1991 р.) погоджені з сільськими радами, про що свідчать картографічні матеріали, подані Інститутом в засіданні, та не заперечувались відповідачем… поскільки Інститут просив Раду затвердити його право користування землею в кількості 286 га ріллі і 15 га пасовищ, і ця кількість землі не перебільшує кількість, якою користувався радгосп «Перемога» на території даної Ради, право на постійне користування землею закріплено за Інститутом Постановою Президії Верховної Ради УРСР від 29.07.1971 р., Законом України «Про основи державної політики у сфері науки і наукової діяльності» (ст.9) сільська рада не вправі відмовляти у видачі державного акту на постійне користування землею і не вправі вилучати землю в Інституту без його згоди».

За вищевказаних обставин Арбітражним судом Івано-Франківської області рішенням від 12.04.1994 року у справі №353/5 визнано недійсним рішення сесії Микитинецької сільської ради від 22.12.1993 р. «Про надання землі НДІ хрестоцвітих культур»; зобов`язано сільську Раду до 01.08.94 р. видати Позивачу державний акт на право постійного користування 286 га ріллі і 15 га пасовищ.

Як зазначили сторони в судовому засіданні, вищевказане рішення суду виконано не було.

Щодо посилання Відповідача 2 на те, що у вказаному рішенні відсутня відмітка про набрання ним законної сили, Суд зауважує наступне.

Згідно статті 115 Арбітражного процесуального Кодексу України (в редакції станом на 12.04.1994 року) рішення, ухвала, постанова арбітражного суду набирають законної сили негайно після їх прийняття і підлягають обов`язковому виконанню підприємствами, організаціями, посадовими особами.

Таким чином, згідно статті 115 Арбітражного процесуального Кодексу України Рішення Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 року у справі №353/5 набрало законної сили негайно після його прийняття.

Докази на підтвердження того, що вказане судове рішення переглядалося в порядку статей 91-92, п. 3 ч.2 ст.95 Арбітражного процесуального Кодексу України (в редакції станом на 12.04.1994 року) в порядку нагляду чи за своєю ініціативою, Вищим арбітражним судом арбітражною колегією, та було скасовано, в матеріалах справи відсутні, і стороною відповідачів таких обставин не доведено.

Отже, для цілей даної цивільної справи Суд зауважує, що рішенням Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 року у справі №353/5 було підтверджено право постійного користування Інститут хрестоцвітих культур, в порядку правонаступництва після радгоспу «Перемога», землею в кількості 286 га ріллі і 15 га пасовищ на території Микитинецької сільської ради, у зв`язку з чим зобов`язано видати відповідний державний акт.

Крім того, Згідно Експертного висновку №009-АНО/22 науково-правового дослідження від 29.09.2022 року (том 7, а.с.141-184) експерт дійшов висновку, що Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН є набувачем права постійного землекористування як правонаступник. Оскільки правонаступництво виникає з моменту державної реєстрації юридичної особи, яка визначена в якості правонаступника, то моментом переходу до Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте його попередником слід вважати момент внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 7, а.с.183).

Судом також вже було встановлено вище, що для Дослідного господарства «Перемога» (структурний підрозділ Івано-Франківської дослідної станції хрестоцвітих культур) (правопопередник Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН) Івано-Франківським філіалом інституту «Укрземпроект» у 1985 році було розроблено Проект внутрігосподарського землеустрою (том 4, а.с.98-201) та Технічний звіт про перенесення в натуру проекту внутрігосподарського землеустрою Дослідного господарства «Перемога» 1985 року (том 4, а.с.202-207).

Згідно розробленого Проекту внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» визначено такий склад угідь: всього земель в плані 5384,8 га, в т.ч. ріллі 2777,0 га. У внутрігосподарське землекористування входили території сіл Вовчинець, Підпечери, Підлужжя, Угорники і Микитинці. Технічним звітом Проект перенесено в натуру в 1985 році.

В ході розгляду даної справи Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2020 року призначено по справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання:

Чи входить земельний массив «Мала панська» (КОАТУУ , зона 16, квартал 008) в с. Микитинці Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, на території якого розташована земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673 площею 0,0896 га, до земель, які визначено Проектом внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» Тисменицького району Івано-Франківської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 21.01.1986 р. №26?

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №344/12305/18 від 09 квітня 2021 року №11213/21-41 (том 5, а.с.127-145):

земельний масив «Мала панська» (кадастрова зона :16, квартал 008) в с. Микитинці Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради, в межах якого розташована земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673 площею 0,0896 га, майже повністю розташований в межах земель дослідного господарства «Перемога», які визначені проектом внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» Тисменицького району Івано-Франківської області, розробленим Івано-Франківським філіалом Республіканського проектного інституту по землевпорядкуванню «Укрземпроект» Міністерства сільського господарства УРСР та затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 21.01.1986 р. №26.

Суд зауважує, що вжите експертом у висновку словосполучення «майже повністю розташований» не є чітким і конкретним, однак, зі змісту мотивувальної частини даного висновку експерта Суд вбачає наступне.

Так, на сторінці 37 висновку експерта (том 5, а.с.142) міститься скриншот з Публічної кадастрової карти (рисунок 7 висновку), на якому відображено контур земельного масиву «Мала Панська» та кадастрового кварталу 008 кадастрової зони :16, позначений пурпуровим кольором.

Спірну земельну ділянку з кадастровим номером :16:008:0673 відображено експертом пурпуровим кольором, і зі змісту Рисунку 7 чітко вбачається місце розташування даної спірної земельної ділянки (у верхній найлівішій кутовій частині масиву «Мала панська»).

На сторінках 34-35 висновку експерта (том 5, а.с. 143 зворотна частина, 144) міститься Генеральний план організації території дослідного господарства «Перемога» (рисунки 10, 11), на яких контур земельного масиву «Мала панська» позначений синім кольором.

З даних зображень чітко вбачається, що верхня найлівіша кутова частина масиву «Мала панська», де знаходиться спірна земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673, розташована в межах земель дослідного господарства «Перемога» (позначених (обведених) червоним кольором).

Отже, зміст мотивувальної та резолютивної частини Висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №344/12305/18 від 09 квітня 2021 року №11213/21-41 (том 5, а.с.127-145) свідчить про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673 розташована в межах земель дослідного господарства «Перемога», які визначені Проектом внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» Тисменицького району Івано-Франківської області, розробленим Івано-Франківським філіалом Республіканського проектного інституту по землевпорядкуванню «Укрземпроект» Міністерства сільського господарства УРСР та затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 21.01.1986 р. №26.

Клопотань про призначення додаткової, повторної чи комплексної судової експертизи сторонами не заявлялось.

Інших доказів чи мотивованих пояснень, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №344/12305/18 від 09 квітня 2021 року №11213/21-41 стороною відповідачів не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено.

Отже, Судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :16:008:0673 є земельною ділянкою, яка входила до Проекту внутрігосподарського землевпорядкування дослідного господарства «Перемога» Тисменицького району Івано-Франківської області, та якою користувалося дослідне господарство «Перемога», правонаступником якого є Інститут хрестоцвітих культур (що встановлено Рішенням Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 року у справі №353/5), правонаступником якого є Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України.

Крім того, Суд зауважує, що зміст вищезазначених доказів в їх сукупності, а також їх аналіз, свідчить про те, що вказана спірна земельна ділянка є землею державної форми власності, закріпленою за відповідною галузевою академією наук (НААН) і передана у постійне користування.

При цьому Суд відхиляє доводи сторони відповідачів щодо відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади про передачу земельної ділянки у постійне користування Позивачу на території Микитинецької сільської ради, оскільки такі рішення існують постанова Ради Міністрів УРСР № 112 від 10.03.1983 року та наказ Міністерства сільського господарства УРСР № 76 від 23.03.1983 року, якими новоствореній на той час Івано-Франківській дослідній станції хрестоцвітих культур було передано основні фонди та землі радгоспу «Перемога», які перебували в останнього станом на 01.01.1983 року; постанова Президії Верховної Ради Української РСР від 29.07.1991 року №1370-ХІІ (п.2: закріпити за Українською академією аграрних наук землю, всі основні фонди та інше державне майно, що знаходяться в розпорядженні її установ),

Фізичне знаходження спірної земельної ділянки у межах села Микитинці не тягне за собою припинення права власності держави і права користування цією ділянкою.

В даному контексті Суд зауважує на наступних положеннях чинного законодавства.

Згідно пункту «е» частини 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:

е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.

Згідно з частиною 2 статті 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються чорноморським флотом російської федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті.

Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення Відповідача 1), з дня набрання чинності цим Законом (1 січня 2013 року прим. Суду) у державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

Отже, вищенаведеними нормами земельного законодавства імперативно встановлено, що розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних галузевих академій наук, залишаються у державній власності.

Спірна земельна ділянка, як вже встановлено вище Судом, є державною власністю, закріплена за державною галузевою академією наук та перебуває у постійному користуванні її установи.

Щодо доводів сторони відповідачів про відсутність будь-яких належним чином оформлених передавальних актів чи інших документів, якими би оформлювався перехід землі від правопопередника до правонаступника, Суд зауважує, що такий перехід земель відбувався за нормативно-правовими актами державних органів та установ того часу (зокрема, Наказ Української академії аграрних наук від 25.02.1999 року №29, Наказ Національної академії аграрних наук від 24.11.2011 року №324), а відсутність окремо оформлених передавальних актів факту переходу землі до правонаступника не спростовує, як і не свідчить про припинення відповідного речового права на землю.

Крім того, зі змісту рішення Арбітражного суду Івано-Франківської області від 12.04.1994 року у справі №353/5 (том 3, а.с. 19) (за позовом Івано-Франківського інституту хрестоцвітих культур до Микитинецької сільської ради народних депутатів про визнання недійсним рішення сесії сільради від 22.12.1993 року і зобов`язання відповідача закріпити в постійне користування 286 га ріллі і 15 га пасовищ, про що видати державний акт на право постійного користування) вбачається, що «при слуханні справи представник сільради не заперечував, що землі, якими в даний час користується Інститут хрестоцвітих культур, на 01.01.1983 року знаходились в користування радгоспу «Перемога», а тому Інститут слід вважати належним землекористувачем. Межі землекористування Інституту (створеного на базі науково-дослідної станції в 1991 р.) погоджені з сільськими радами, про що свідчать картографічні матеріали, подані Інститутом в засіданні, та не заперечувались відповідачем…».

Докази набуття територіальною громадою Микитинецької сільської ради спірної земельної ділянки із державної у комунальну власність з передбачених частиною 5 статті 83 Земельного кодексу України підстав; докази вилучення спірної земельної ділянки у комунальну власність за встановленою чинним законодавством процедурою (стаття 149 Земельного кодексу України); докази припинення права державної власності на спірну земельну ділянку з інших підстав (в порядку ст. 27 Земельного кодексу України 1992 року чи ст. 141, 150 Земельного кодексу України) в матеріалах справи відсутні, і стороною відповідачів таких доказів не надано.

При цьому, за твердженнями сторони Позивача, вилучення у Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України земельних ділянок в масиві «Мала Панська», в тому числі ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :16:008:0673, Кабінетом Міністрів України за погодження із Верховною Радою України у користь Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради не проводилось. Ні Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, ні безпосередньо Національна академія аграрних наук України в добровільному порядку від вищевказаної земельної ділянки в користь Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради не відмовлялась.

Доказів, які б спростовували вищевикладене, стороною відповідачів не надано, а Судом таких обставин не встановлено.

Принагідно Суд вважає за доцільне звернути увагу на наявний в матеріалах справи доданий прокурором до позовної заяви Висновок експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №166/167/284-297/18-22 від 06.03.2018 року, наданий в рамках кримінального провадження №0000339 від 25.01.2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України за фактом незаконної приватизації земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні (том 1, а.с.28-61).

Так, на сторінці 44 даного висновку в розділі «По земельній ділянці ОСОБА_1 » (том 1, а.с.49 зворотній бік) експерт посилається на наступне:

«…Згідно фрагменту схеми генерального плану міста, затвердженого сесією третього демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 03.07.2001 року, ділянка знаходиться за адміністративними межами, тобто не в межах земель Івано-Франківської міської ради і не в межах с. Микитинці.

Тут же, в проекту землеустрою, має місце фрагмент схеми генерального плану села Микитинці Івано-Франківської міської ради. Вказано, що генеральний план села Микитинці Івано-Франківської міської ради затверджено 10 сесією… демократичного скликання Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 24.11.2011 року, і змінами, внесеними 39 сесією …від 19.02.2015 року.

Отже, експерт приходить до висновку про те, що рішення щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0896 га (ділянка № НОМЕР_1 ) у масиві «Мала панська» для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 надавалося в той же день, що і затверджувалися зміни до генерального плану с. Микитинці Івано-Франківської міської ради 19.02.2015».

З наведеного вбачається, що до 19.02.2015 року (на період дії генерального плану міста, затвердженого сесією третього демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 03.07.2001 року), спірна земельна ділянка знаходилася за адміністративними межами, тобто не в межах земель Івано-Франківської міської ради і не в межах с. Микитинці.

Відповідні зміни до генерального плану с. Микитинці Івано-Франківської міської ради було внесено 19.02.2015 року, і в цей саме день гр. ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою.

Крім того, згідно висновку експертів Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 166/167/284-297/18-22 від 06.03.2018 «Про результати проведення комплексної судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи» спірна земельна ділянка, кадастровий номер :16:008:0673, надана у приватну власність ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку, надану у постійне користування Дослідній станції та відноситься до земель державної форми власності (аркуш 67 висновку, том 1, а.с.61).

Отже, Судом встановлено, що розпорядження Микитинецькою сільською радою спірною земельною ділянкою шляхом передачі її оскаржуваним рішенням у власність Відповідача 2 вчинено поза межами законних повноважень даного органу місцевого самоврядування.

До компетенції Микитинецької сільської ради повноваження щодо розпорядження розташованою в межах населеного пункту земельною ділянкою, яка перебуває у постійному користуванні державної галузевої академії наук та є державною власністю не входить.

Прийняття органом місцевого самоврядування рішення поза межами його повноважень, є безумовною підставою для скасування такого рішення безпосередньо на підставі статті 19 Конституції України, як норми прямої дії.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що рішення 44 сесії шостого демократичного скликання Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради №547/160-44/2015 від 08.10.2015 року про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :16:008:0673, в масиві «Мала Панська» (ділянка № НОМЕР_1 ) с. Микитинці та передачу йому земельної ділянки в приватну власність є незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки на підставі даного рішення Відповідачем 2 здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за собою, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673, проведену 11.11.2015 року за №12011234, як похідна позовна вимога, підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про витребування земельної ділянки.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 Цивільного кодексу України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Статтею 388 Цивільного кодексу України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Вказану позицію висловлено Верховним Судом у постанові 07 березня 2023 року у справі № 712/11348/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109395305), в якій Верховний Суд також зазначив наступне:

«Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено прокурором в інтересах державиу зв`язку з незаконним заволодінням фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельними ділянками комунальної власності, які у подальшому відчужені на корись ОСОБА_3 .

Установивши, що на час прийняття оскаржуваних рішень спірні земельні ділянки обліковувались як землі загального користування та перебували у власності територіальної громади, а Черкаська міська рада, приймаючи рішення про їх відчуження діяла з порушенням вимог закону, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що указані земельні ділянки вибули із володіння власника поза його волею, тому підлягають витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що витребування майна з володіння добросовісного набувача є незаконним втручанням у мирне володіння майном та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції не заслуговують на увагу, оскільки право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави, становить пропорційне втручання у право власності ОСОБА_3 з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання».

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без згоди власника на підставі незаконного рішення Микитинецької сільської ради № 547/160-44/2015 від 08.10.2015 року, керуючись положеннями ч. 3 ст. 388 ЦК України, Суд вважає належним способом захисту порушеного права держави задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_1 у користь держави земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673 площею 0,0896 га.

Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судовий збір слід розподілити у відповідності до статті 141 ЦПК України порівну з обох відповідачів.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 13, 14, 19, 131-1 Конституції України, ст. ст. 1, 12, 78, 83, 84, 116, 117, 118, 122, 173, 186-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 08.10.2015 року), пунктів 3-4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.09.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов Першого заступника прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі: Національної академії аграрних наук України, Прикарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення 44 сесії шостого демократичного скликання Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради №547/160-44/2015 від 08.10.2015 року про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :16:008:0673, в масиві «Мала Панська» (ділянка № НОМЕР_1 ) с. Микитинці та передачу йому земельної ділянки в приватну власність.

3. Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673, проведену 11.11.2015 року за №12011234.

4. Витребувати у ОСОБА_1 у користь держави земельну ділянку кадастровий номер :16:008:0673 площею 0,0896 га.

5. Стягнути з Івано-Франківської міської ради, , та ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Прокуратури Івано-Франківської області (на р/р 3924, Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, ) по 2 643,00 грн. витрат зі сплати судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.04.2023 року.

Суддя Домбровська Г.В.