Номер провадження: 22-ц/813/1637/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Лиманської районної державної адміністрації Одеської області про визнання спадкоємицею та визнання права власності в порядку спадкування за законом, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В. 23 червня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради, Лиманської районної державної адміністрації Одеської області про визнання спадкоємицею четвертої черги та визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с. 2-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , проживає у квартирі з 2002 року до сьогоднішнього дня. Власницею іншої 1/2 частини цієї ж квартири є її свекруха ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У власності ОСОБА_2 також лишилася земельна ділянка площею 0,060 га, цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер :01:005:0120, розташована на території Кордонської сільської ради CM «Комінтернівський» СТ «Пушне», АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 959363 від 23 березня 2007 року, а також витягом з Державного земельного кадастру від 20 жовтня 2020 року.

У квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживає до сьогоднішнього дня з часу укладання шлюбу (2002 рік) із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя чоловік подарував позивачці ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування частини квартири від 28 травня 2008 року.

Після смерті ОСОБА_2 позивач помилково вважала, що частка її квартири та земельна ділянка автоматично переходять у її власність, тому що постійно проживала із свекрухою, у тому числі на момент відкриття спадщини, а також з урахуванням відсутності інших спадкоємців.

Однак, як роз`яснив нотаріус, до якого ОСОБА_1 звернулася 21 жовтня 2020 року, припущення щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 виявилися помилковими. В той же час, нотаріус рекомендував позивачці звернутися до суду з приводу успадкування майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 70-73).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано доказів того, що апелянт разом із ОСОБА_2 вели спільний бюджет, спільно харчувалися, надавали взаємну допомогу (а.с. 76-81).

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 11 квітня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , проживає у квартирі з 2002 року до сьогоднішнього дня.

Власницею іншої 1/2 частини цієї ж квартири була її свекруха ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У власності ОСОБА_2 також лишилася земельна ділянка площею 0,060 га., цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер :01:005:0120, розташована на території Кордонської сільської ради CM «Комінтернівський» СТ «Пушне», АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 959363 від 23 березня 2007 року, а також витягом з Державного земельного кадастру від 20 жовтня 2020 року. (а.с. 10-15).

Як письмовий доказ спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачем надано копію Акту від 02 листопада 2020 року про фактичне місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 8).

Окрім того, дійсно після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , ОСОБА_1 здійснила проведення її поховання (а.с. 19,20).

Так, 04 травня 2020 року ОСОБА_1 було укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 , предметом якого були організація похорон, надання суміжних послуг та товарів, власне проведення поховання померлої та облаштування місця поховання.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що лише самого одного акту про проживання, без інших доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - не достатньо, з огляду на те, що саме по собі визначення «постійне проживання» зводиться зокрема до того, що певні особи протягом значного часу перебувають у таких відносинах, які б незалежний спостерігач мав змогу оцінити як «постійне проживання» таких осіб. Зокрема це охоплюється введенням спільного господарства; наявністю спільних витрат; наявність спільного бюджету; наявність спільного харчування, купівлі певного майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, тому, за таких обставин позов задоволенню не підлягав, та суд відмовив у його задоволенні за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано доказів того, що апелянт разом із ОСОБА_2 вели спільний бюджет, спільно харчувалися, надавали взаємну допомогу.

Колегія суддів зауважує, що для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Однак, апелянт не зверталась до суду із заявою, в порядку окремого провадження, про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем.

Жодних допустимих доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом та вели спільне господарство, матеріали справи не містять, а надана апелянтом Декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (складена 21 квітня 2020 року, тобто, за 10 днів до смерті ОСОБА_2 ) та виписка по рахунку ОСОБА_1 (з виписки вбачається, що апелянтом здійснювались комунальні платежі, однак, не зазначено, що дані платежі сплачувались за утримання саме квартири АДРЕСА_1 ), - не можуть бути належними доказами проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було здійснено допит свідків, зазначених у Акті від 02 листопада 2020 року про фактичне місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки статтею 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, саме ОСОБА_1 , як позивач у справі, для забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, повинна була подати до суду першої інстанції клопотання про виклик свідків, що останньою зроблено не було.

Довідку від 03 травня 2022 року ОСББ «Маршала Жукова 51» видану про те, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , не мешкає з 2002 року, колегія суддів у якості доказу у справі не приймає, оскільки сам лише факт непроживання апелянта за адресою реєстрації не може свідчити про її проживання разом із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , а не за будь-якою іншою адресою.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що апелянт у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо її проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе