Справа №:755/4544/20
Провадження №: 2/755/4601/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2023 р. cуддя Дніпровського районного суду м. Києва Яровенко Н.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

в с т а н о в и в:

23.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

23.03.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судових справа між суддями справу передано на розгляд судді Яровенко Н.О.

Позов мотивований тим, що рішенням Дніпровського районного суду и. Києва від 22.01.2020 року встановлено юридичний факт про вимушене переселення позивача у червні 2014 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України. Від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач , як громадянин України, отримав душевне хвилювання, постійно перебуваючи у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття. Душевна травма, яка отримана ним під час знаходження в окупованому Луганську та через відсутність змоги повернутися до рідного міста, негативно позначилися на його стосунках з рідними та друзями, у зв`язку з чим доводиться додавати зусиль для налагодження нормального життя. Позивач вважає, що неправомірними діями Російської Федерації йому особисто завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Російської Федерації, яку він оцінює в розмірі 1 500 000 гривень.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2020 року було відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.07.2020 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 01.07.2020 року вбачається, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції не надіслав відповідачу позовну заяву із додатками і не з`ясував, чи наявна згода Російської Федерації, висловлена через уповноважених осіб або компетентних органів, на розгляд даного спору в судах України.

Отже, з метою визначення статусу відповідача, яким є іноземна держава у зв`язку з наявного у неї судового імунітету та на виконання вимог постанови Київського апеляційного суду від 01.07.2020 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 23.07.2020 року зобов`язано ОСОБА_1 здійснити переклад копії позовної заяви, копії доданих до неї документів, копію означеної ухвали суду російською мовою та направлено судове доручення до Міністерства юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами копії позовної заяви ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України із додатками та копію означеної ухвали суду дипломатичному представництву Російської Федерації як компетентному органу держави Російської Федерації для з`ясування наявності згоди до участі у справі як відповідача держави Російська Федерація.

25.04.2023 року на виконання ухвали від 23.07.2020 року від Міністерства юстиції України надійшов лист про вручення судових документів РФ у справі ОСОБА_1 про відшкодування шкоди та копія ноти Посольства Російської Федерації в Республіки Білорусь № 685/н від 09.12.2022 року про повернення.

В додатках до цього листа додано копію нот Міністерства закордонних справ Російської Федерації на адресу Міністерства закордонних справ України від 16.11.2022 року № 20555/2ДСНГ та № 20556/2ДСНГ.

З вказаних нот Міністерства закордонних справ Російської Федерації вбачається, що Російська Федерація, в тому числі в особі своїх дипломатичних представництв в іноземних державах, в силу норм звичайного міжнародного права, включаючи Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, користується у відношенні себе та своєї власності імунітетом від юрисдикції судів іноземних держав. Російська Федерація не відмовляється та не має наміру відмовлятися від юрисдикційних імунітетів по відношенню до себе та своєї власності, як і від привілей і імунітетів Посольства Російської Федерації в Україні, в тому числі в межах спорів в судах України. Ніщо в даній ноті не може бути розтлумачено як підтвердження належного вручення документів або належного повідомлення Російської Федерації, Уряду Російської Федерації або відповідних органів виконавчої влади Російської Федерації, її фізичних та юридичних осіб, як відмову Російської Федерації від юрисдикційних імунітетів у відношенні до себе та своєї власності, а так само відмова від імунітету Посольства Російської Федерації в Україні.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня

1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

У частинах першій, четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. У тих випадках, коли

в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам

в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно

з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави. Отже, учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може бути лише з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Згідно з Положенням про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженим Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень.

На необхідність врахування судового імунітету звертав увагу Верховний Суд за результатами перегляду рішень суду першої та апеляційної інстанції у справах даної категорії.

У постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №466/674/18, від 09 червня 2021 року у справі №265/7703/19, від 17 червня 2020 року № 711/15/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 943/1741/19 містяться висновки, що прийнявши позовну заяву, суд на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ.

Отже, враховуючи, що в даному випадку позивач - фізична особа, звертається з позовом до відповідача держави Російська Федерація, у спорі щодо відшкодування моральної шкоди, Російська Федерація, як іноземна держава, не надала згоди компетентних органів на залучення її до участі у справі у національному суді держави Україна, тому даний спір за таких умов, суб`єктно не належить до юрисдикції національних судів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

На підстави викладеного, керуючись Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня1961 року, Законом України «Про міжнародне приватне право», ст. 2, 3, 19, 186, 353 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Яровенко