Дата документу 08.11.2023 Справа № 335/4638/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4638/22 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/1950/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Гончар М.С.

за участі секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Вобґрунтування позову зазначено, що його визнано потерпілим у кримінальному провадженні, дані про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000623, відкритому за кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, за наслідками смерті у ДТП його батька ОСОБА_2 . Досудовим слідством у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що 19.09.2020р., о 19 годині 02 хвилини, молодший лейтенант поліції ОСОБА_3 , який обіймав посаду заступника командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП, під час виконання службових обов`язків, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» та рухаючись по проїзній частині бульвару Вінтера в м. Запоріжжі, з боку вул. Кияшка в напрямку вул. Михайлова, з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору, в районі буд. 42 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу його руху у невстановленому для цього місці. Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в медичному закладі.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 44 від 06.11.2020р., смерть ОСОБА_2 настала від чисельних тілесних пошкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За даним фактом 19.09.2020р. працівниками другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000623 було внесено дані про вчинення кримінального правопорушення, пе-

редбаченого ст. 286 КК України.

Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000623 встановлено, що швидкість руху автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 (на синьому фоні), під керуванням ОСОБА_3 безпосередньо перед моментом ДТП в населеному пункті складала 83 км/год., тобто була перевищена на 34 км/год., що є порушенням пп. 12.4, 12.9 ПДР. Але, зважаючи на те, що в цей час ОСОБА_3 виконував невідкладне службове завдання, відповідно до висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 07.05.2021р. № СЕ-19/108-21 /4524-ІТ, водій міг відступати від вимог розділу 12 ПДР, відповідно з технічної точки зору, водієм ОСОБА_3 була забезпечена безпека дорожнього руху та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Натомість, виходячи із даних експертних досліджень та зібраних по кримінальному провадженню доказів, орган досудового розслідування дійшов до висновку, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_2 вимог пп. 4.4, 4.7, 4.8, 4.13, 4.14 «а» та «б» ПДР, внаслідок чого сталося ДТП, та ним було отримано тілесні ушкодження, від яких він помер.

Після ДТП 19.09.2020р. ОСОБА_2 був доставлений до КНП «Міська лікарня № 9» ЗМРУ, де проходив стаціонарне лікування до 30.09.2020р., та був переведений для подальшого стаціонарного лікування до КНП «МЛЕ та ШМД», де проходив лікування до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у лікарні ОСОБА_2 знаходився у тяжкому стані з негативною динамікою, йому 02.10.2020 р. була зроблена операція, а ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер у зазначеному медичному закладі. На лікування ОСОБА_2 позивачем було витрачено 10 105,59 грн., що підтверджується наданими аптечними чеками в кількості 10 шт.

На поховання батька ОСОБА_1 було витрачено 12 789,85 грн., що підтверджується: копією свідоцтва про поховання ОСОБА_2 , договором-замовленням № 192 від 13.10.2020р. на поховання ОСОБА_2 , квитанцією № 663221, квитанцію № 5611 та рахунком-фактури № Ц-00005457.

Відповідно до страхового полісу № 134358353 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, транспортний засіб «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому було скоєно ДТП, застраховано ПрАТ «АСК «Омега». Тобто ПрАТ «АСК «Омега» є страховиком службового автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 (на синьому фоні), який знаходиться у володінні Департаменту патрульної поліції.

Розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова М.Г. про виплату страхового відшкодування у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відмовив у виплаті морального та матеріального відшкодування у зв`язку із смертю батька позивача, посилаючись на відсутність вини водія застрахованого автомобіля.

За результатами проведеного досудового розслідування 28.05.2021р. слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР майором Державного бюро розслідувань Шудриком О.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000623 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з

відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Позивач вважає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність власника такого джерела незалежно від наявності його вини. Вказує, що під час перебування батька у медичному закладі він був змушений повністю змінити уклад свого життя та щодня, незважаючи на наявність в нього службових обов`язків, у робочий час відвідувати батька та купувати ліки для його лікування; бачити безпорадній стан батька, внаслідок чого в нього погіршився емоційний та психічний стан, ставалися психічні зриви; погіршилися його відносини як на роботі, так і в побуті. Після смерті батька його емоційний стан погіршився у зв`язку з глибокими душевними стражданнями. Також він поніс витрати на поховання, у тому числі, на запозичені у знайомих кошти, що також призводило до поглиблення душевних хвилювань, оскільки у нього почали з`являтися ще й борги та зобов`язання перед іншими особами. Тому спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 360 000 грн., яку він просить стягнути з обох відповідачів, виходячи з наступного розподілу: 300 000 грн. з Департаменту патрульної поліції, 60 000 грн. з ПрАТ «АСК «Омега». Також просив стягнути на відшкодування майнової шкоди: з ДПП - витрати на лікування в сумі 10 105,59 грн., з ПрАТ «АСК «Омега» - витрати на поховання в сумі 12 789,85 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «АСК «Омега» на користь позивача ОСОБА_1 12 789 (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 85 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь позивача ОСОБА_1 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» на користь позивача ОСОБА_1 60000 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції та з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» на користь позивача ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень судових витрат у рівних частинах: по 2000 (дві тисячі) гривень з кожного відповідача.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Департамент патруль-ної поліції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача в особі Департаменту патрульної поліції та настанням негативного наслідку смерті батька позивача, окрім того, що саме Департамент патрульної поліції є власником (балансоутримувачем) транспортного засобу, керуючи яким третя особа здійснила наїзд на загиблого.

Поряд з цим, позивач, вимагаючи стягнення з відповідачів відшкодування завданої йому моральної шкоди, не вказує на ту обставину, що смерть його батька стала наслідком, в тому числі, дій самого загиблого, а саме порушення останнім вимог ПДР, та ці обстави-

ни не враховані судом першої інстанції. Так, у постанові слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжя) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь, майора Державного бюро розслідувань Шудрика О.М. від 28.05.2021р. про закриття кримінального провадження № 000623 за кримінальним порушенням, передбаченим ч.2 ст. 286 КК України, зазначено, що водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, який перетинав проїзну частину у невстановленому для цього місці.

З огляду на це, Департамент патрульної поліції вважає, що у ОСОБА_1 в даному конкретному випадку взагалі відсутні достатні правові підстави для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, оскільки саме дії його загиблого батька, які полягали у порушенні вимог Правил дорожнього руху, призвели до трагічних наслідків. Тому суд мав із застосуванням приписів ст. 1193 ЦК України відмовити в позові, оскільки саме груба необережність самого потерпілого ОСОБА_2 призвела до негативних наслідків у вигляді його смертельного травмування.

В скарзі також зазначається, що у позові відсутнє обґрунтування витрат на лікування ОСОБА_2 , а саме відсутнє документальне підтвердження відповідним закладом охорони здоров`я факту призначення лікарських засобів, медичних препаратів, інших речей та предметів, зазначених у чеках.

Також наголошує на тому, що Департамент патрульної поліції не є належним відповідачем в цій справі, яким має бути саме держава, оскільки шкоду було завдано у результаті ДТП за участі працівника поліції ОСОБА_3 , який керував спеціальним транспортним засобом поліції під час виконання службових обов`язків. Відтак, транспортний засіб перебував під керуванням особи, яка є державним (публічним) службовцем та проходить службу в державному органі та на час ДТП зазначений поліцейський діяв як представник держави. ДПП фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, в якому проходить публічну службу поліцейський, а ТЗ є державною власністю, який перебуває на праві оперативного управління в органах поліції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ДПП, який підтримав скаргу, пояснення позивача та його адвоката, які заперечували проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2020р., о 19 годині 02 хвилини, молодший лейтенант поліції ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій обіймає посуд заступника командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП, під час виконання службових обов`язків, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 (на синьому фоні), рухаючись по проїзній частині бульвару Вінтера в м. Запоріжжі, з боку вул. Кияшка в напрямку вул. Михайлова, з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору, в районі буд. 42 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу його руху у невстановленому для цього місці.

Вказані обставини встановлені у ході досудового слідства по кримінальній справі за фактом даної ДТП. За результатами проведеного досудового розслідування 28.05.2021 р. слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, майором Державного бюро розслідувань Шудриком О.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000623 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 44 від 06.11.2020р., смерть ОСОБА_2 настала від чисельних тілесних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Під час проведення досудового розслідування потерпілим у кримінальному провадженні було визнано сина ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наявність родинних зв`язків підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , якого було допитано у якості потерпілого.

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000623 встановлено, що швидкість руху автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 (на синьому фоні), під керуванням ОСОБА_3 безпосередньо перед моментом ДТП в населеному пункті складала 83 км/год., тобто була перевищена на 34 км/год, що є порушенням пп. 12.4, 12.9 ПДР. Але, зважаючи на те, що в цей час ОСОБА_3 виконував невідкладне службове завдання, відповідно до висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 07.05.2021р. № СЕ-19/108-21 /4524-ІТ, він міг відступати від вимог розділу 12 ПДР. Відтак, з технічної точки зору, водієм ОСОБА_3 була забезпечена безпека дорожнього руху, та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. Натомість, виходячи із експертних досліджень та зібраних по кримінальному провад-женню доказів, орган досудового розслідування дійшов до висновку, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_2 вимог пп. 4.4, 4.7, 4.8, 4.13, 4.14 «а» та «б» ПДР, внаслідок чого сталося ДТП та отримання ним тілесних ушкоджень, від яких він помер.

Позивачем були заявлені вимоги щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди, яка спричинена джерелом підвищеної небезпеки, одночасно до двох відповідачів: страховика та органу поліції, у якому проходив службу поліцейський ОСОБА_3 , із відповідним їх розподілом щодо кожного відповідача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказів грубої необережності з боку пішохода ОСОБА_2 судом не встановлено, а звичайна необережність або неумисна вина, допущені потерпілим у ДТП, не можуть впливати на розмір відшкодування або свідчити про відсутність підстав для відшкодування шкоди взагалі в розумінні вимог статті 1193 ЦК України. Розподіляючи розмір стягнення матеріальної шкоди, суд визнав, що витрати позивача на лікування батька були повністю погашені за рахунок коштів, виплачених ОСОБА_3 , а витрати на поховання батька стягнув зі страховика відповідно до приписів ч. 4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частково задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд визначив цю суму у розмірі 210 000 грн. з урахуванням всіх критеріїв, встановлених щодо даного випадку, та стягнув зі страховика цю шкоду у максимальному, передбаченому ч. 3 ст. 27 вказаного Закону, розмірі, що становить 60 000 грн., а решту визначеної суми в розмірі 150 000 грн. - з ДПП.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача матеріальної і моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, вини заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини).

У постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Пунктами 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

З урахуванням вказаних норм матеріального права та обставин цієї справи, суд правильно виснував, що судом не встановлено, а відповідачами не доведено наявність умислу у діях пішохода ОСОБА_2 або наявність непереборної сили, тому на Державну патрульну поліцію як на володільця джерела підвищеної небезпеки покладається обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди незалежно від вини її посадової особи, яка керувала забезпеченим транспортним засобом, а також у цьому випадку і на страховика в частині, що передбачена чч. 3, 4 статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія погоджується з цими висновками суду та вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції, виходячи з наступного.

Постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР майором Державного бюро розслідувань Шудрик О.М. 28 травня 2021 року кримінальне провадження №0000623, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 вересня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, перед-баченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення (а.с. 26-28).

Дійсно, постановою про закриття кримінального провадження № 0000623, встановлено, що потерпілий порушив правила дорожнього руху в тій частині, що в темну пору доби вийшов на вулицю без використання світлоповертальних елементів та переходив проїзну частину не на пішоходному переході.

Але, з цього приводу суд першої інстанції ретельно дослідив вимоги законів та обставини справи, та на підґрунті цього зробив правильний висновок, що винних умисних дій або грубої необережності потерпілого ОСОБА_2 у даній ДТП не встановлено, а лише самі по собі вказані порушення ним ПДР не створюються підстав для відмови у відшкодуванні шкоди взагалі, а моральне відшкодування суд визначив у сумі, меншій, ніж просив позивач. Так, суд першої інстанції із заявленої моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., задовольнив щодо апелянта Департаменту патрульної поліції ці вимоги частково у розмірі 150 000,00 грн.

Тож, рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим, а розмір від-шкодування моральної шкоди визначено з дотриманням принципу розумності та справедливості, враховуючи моральні страждання позивача, зумовлені глибокими емоцій-

ними переживаннями з приводу втрати батька, а також з урахуванням приписів статті 1193 ЦК України.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутні докази на підтвердження розміру матеріальної шкоди, колегія зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 поніс витрати на лікування батька ОСОБА_2 та витрати на його поховання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 частково сплатив ОСОБА_1 витрати у розмірі 15 000,00 грн., та судом було визнано, що витрати, пов`язані лікуванням батька, були повністю відшкодовані позивачу. Наразі стягнуто лише витрати на поховання у розмірі 12 789,85 грн., які ніким не було відшкодовано.

Понесені витрати на поховання у розмірі 12789,85 грн. підтверджуються наданими документами: договором-замовленням № 192 від 13.10.2020 про організацію та проведення поховання, квитанцією № 663221 від 20.10.2020 про сплату відповідно до цього договору вартості послуг на суму 8760 грн., рахунком-фактурою № Ц-00005457 від 12.10.2020 на суму 4029,90 грн. щодо послуг на кладовищі, квитанцією про сплату цього рахунку-фактури на суму 4029,90 грн. ( а.с. 16-19).

Але ці витрати стягнуті не з ДПП, а зі страховика на підставі ч. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому його права в цій частині взагалі не порушені.

Доводи апеляційної скарги про те, що Державна патрульна поліція не є належним відповідачем у справі, оскільки за таку шкоду, спричинену службовою особою державного органу, має відповідати держава за рахунок державного бюджету, а не сам Департамент патрульної поліції, є безпідставним.

Так, держава відповідає у випадку, якщо відбувається порушення посадовими особами держави вимог чинного законодавства відносно потерпілого, але в цій справі шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки (делікт), а тому має відповідати саме власник або користувач забезпеченого транспортного засобу, яким є апелянт.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та те, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що правових підстав для його зміни або скасування немає, а тому апеляційна скарга підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з оскарженням судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар