233 № 233/727/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В. за участі секретаря судового засідання Хомеріки Ю. С., позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

В С Т А Н О В И В:

22.02.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу за розпискою в розмірі 114050,00 грн.; суму з урахуванням індексу індексації в розмірі 15864,78 грн.; 3% річних з простроченої суми у розмірі 22819,38 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на таке:

Нею, позивачкою, особисто було передано в борг відповідачці грошові кошти на суму 42500,00 грн. та 2500 доларів СІІІА, що за курсом Національного банку України, станом на 22.02.2022, складає суму в розмірі 71550 (сімдесят тисяч вісімсот п`ятдесят) грн.

На підтвердження отримання коштів відповідачкою особисто було надано письмову розписку із зазначенням умов їх повернення.

Незважаючи на досить тривалий час користування позикою, погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, відповідачка не повернула їй позичені кошти та уникає від виконання зобов`язання.

Її неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачкою ігноруються.

Її право на стягнення боргу кореспондується з положеннями ст. ст. 16,317,319,1046,1047,1049,1050 ч.1, 526,545 ЦК України.

Згідно зі ст.ст.625,1050 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Сума основного боргу за договором становить 114 050,00 грн, сума інфляційного збільшення становить 15864,78 грн, три проценти річних від простроченої суми дорівнюють 4537,00 грн, пеня дорівнює 22819,38 грн, загальна сума боргу становить 152734,16 грн.

Відповідачка ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подала. Проте, у заяві про перегляд заочного рішення частково заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_1 , пославшись на часткове погашення нею боргу в серпні 2021 року в розмірі 30000,00 грн (а.с.65-66).

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2022 позивачку ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору (а.с.27-28).

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2022 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до розгляду по суті з повідомленням сторін, учасникам справи встановлені строки на подання заяв по суті (а.с.29-30).

30.09.2022 ухвалено заочне рішення в цій справі (а.с.54-61).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2022 року скасоване заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області №233/727/22 від 30 вересня 2022 року в цій справі. Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, пояснивши, що дійсно у серпні 2021 року відповідачка повернула їй 30 000,00 грн. Проте, ці грошові кошти є процентами за користування позикою. Про проценти вони домовлялися з відповідачкою усно.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, в телефонному режимі просила розгляд справи проводити у її відсутність з урахуванням заперечень, викладених у заяві про перегляд заочного рішення.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За статтею 1047 ЦКУкраїни договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2).

Судом установлено, що 25.10.2019 ОСОБА_1 (позикодавиця) передала у борг ОСОБА_2 (позичальниці) грошові кошти у сумі 42500 (сорок дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. та 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США строком на один рік з 25.10.2019 по 25.10.2020.

Договір між сторонами був оформлений письмово розпискою ОСОБА_2 (копія на а.с.17).

Особа позичальниці у Договорі ідентифікована зазначенням її прізвища, імені та по-батькові, вказівкою на номер та серію її паспорту та ідентифікаційного коду.

За приписами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2).

Надана позивачкою в якості доказу розписка складена відповідачкою власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, тож у розумінні ст.77 ЦПК України є належним та допустимим доказом.

Також, та обставина, що за цим договором позики грошові кошти у сумі, обумовленій сторонами у договорі, були фактично передані позивачкою, як позикодавицею, відповідачці, як позичальниці, останньою не спростована та фактично визнана у заяві про перегляд заочного рішення.

За приписами статті 1049 ЦК України,позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором… (ч.1). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3).

Договором встановлений період, на який позивачка позичила відповідачці грошові кошти, а саме 25.10.2019 по 25.10.2020.

Тож обов`язок повернення позичальницею грошових коштів позикодавиці настав 26.10.2020.

За загальними умовами виконання зобов`язання, визначеними ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до розписки від 21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в рахунок боргу 30000 (тридцять тисяч) грн в серпні 2021 року (а.с.67).

Факт отримання грошових коштів у розмірі 30 000,00 грн у серпні 2021 року визнаний позивачкою у судовому засіданні.

З огляду на ту обставину, що зобов`язання за договором позики по поверненню позичених грошових коштів на час ухвалення судового рішення боржницею ОСОБА_3 не виконане в повному обсязі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині вимоги стягнення неповерненої суми боргу 12500,00 грн (42500,00 грн-30000,00 грн = 12500,00 грн) та 2500 доларів США.

Одночасно, суд не приймає до уваги доводи позивачки ОСОБА_1 щодо того, що повернені відповідачкою ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 30000,00 грн, є процентами від суми позики, та відхиляє їх, оскільки, відповідно до розписки від 25.10.2019, розмір та сплата будь яких процентів від суми позики сторонами угоди не визначалися. Тим більше, що у розписці від 21.10.22 позивачка власноручно визначила природу цих коштів в рахунок боргу.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи безгромадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхіднийдля здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Договором позики, укладеним між сторонами, не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2500,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Отже,з відповідачки на користь позивачки належить стягнути неповернуту частину суми боргу за договором позики від 25.10.2019 у розмірі 12500,00 грн та 2500 доларів США.

Питання наслідків порушення договору позики врегульовано ст.1050 ЦК України, реченням першим частини першої якої визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу (Припис першого речення частини першої статті 1050 визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22.06.2022).

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст.625 ЦК України) та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу (ст.1050 ЦК України).

Щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання повернення суми позики у іноземній валюті передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, суд прийшов до таких висновків.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі №130/2604/18, за позицією якого:

«За змістом статті 1Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17».

З огляду на ту обставину, що позивачкою були позичені відповідачці грошові кошти, як у національній валюті, так і в іноземній, індексації внаслідок знецінення підлягає лише частина боргу, виражена у грошовій одиниці України.

Тож розрахунок позивачки інфляційного збільшення на суму боргового зобов`язання в іноземній валюті - 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США є помилковим.

Що стосується стягнення 3% річних за порушення грошового зобов`язання в іноземній валюті, суд прийшов до таких висновків.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, тобто 2500 доларів США.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2500,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 26.10.2020 до дня ухвалення судового рішення, що становить 820 днів помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 2500,00 доларів США х 820 днів х 3 : 100 : 365 = 168,49 доларів США.

Оскільки на день розгляду справи боргове зобов`язання не виконане, суд здійснив розрахунок 3 % річних з урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України.

Отже суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивачки належить стягнути 3% річних за порушення грошового зобов`язання в іноземній валюті у розмірі 168,49 доларів США, відмовивши в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання повернення суми позики у національній валюті 12500,00 грн, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України:

Розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

IIc (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) = 1.44214229

Отже, інфляційне збільшення дорівнює: 12 500,00 x 1.44214229 - 12 500,00 = 5 526,78 грн.

3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 12500,00 грн. помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 26.10.2020 до дня ухвалення судового рішення, що становить 820 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 12500,00 грн. х 820 днів х 3 : 100 : 365 = 842,46 грн.

Щодо стягнення з відповідачки на користь позивачки пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ 22819,38 грн суд прийшов до таких висновків.

Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як установлено судом в розписці від 25.10.2019 розмір пені не визначався.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 22819,38 грн.

Тож, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню:

в частині вимог стягнення грошового зобов`язання за договором позики від 25.10.2019 - у розмірі 12500,00 грн та 2500 доларів США,

в частині вимог стягнення інфляційних нарахувань у порядку ч.2 ст.625 ЦК України грошового зобов`язання на суму позики 12500,00 грн у розмірі 5526,78 грн., стягнення 3% річних від простроченої суми у порядку ч.2 ст.625 ЦК України грошового зобов`язання на суму позики 12500,00 грн - у розмірі 842,46 грн, стягнення 3% річних у порядку ч.2 ст.625 ЦК України на суму позики у розмірі 2500 доларів США у розмірі 168,49 доларів США.

В частині стягнення суми інфляційного збільшення у порядкуч.2ст.625ЦК України на суму позики у розмірі 2500доларів США, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 22819, 38 грн - у задоволенні позову необхідно відмовити.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого:

За приписами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.2).

Позивачка, на користь якої ухвалене рішення, звільнена від сплати судового збору судовою ухвалою від 25.07.2022.

Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з офіційного курсу НБУ у розмірі 1 долар США = 36,56 грн, встановленого на 24.01.2023, сума присуджених грошових коштів до стягнення становить 116429,23грн (12500,00 грн + 5526,78грн+ 842,46грн + (2500,00 доларів х 36,56 грн) + (168,49 доларів х 36,56грн) = 116429,23грн).

1% від задоволеної суми позову становить 1164,29 грн.

Тож з відповідачки на користь Держави має бути стягнений судовий збір у розмірі 1164,29 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 141 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця мешкання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 25.10.2019:

-12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн 00 коп. - сума боргу за позикою у національній валюті,

-2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США - суму боргу за позикою у іноземній валюті,

- 5526 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять шість) грн 78 коп. - сума інфляційних нарахувань на суму боргового зобов`язання за позикою у національній валюті,

- 842 (вісімсот сорок дві) грн 46 коп сума 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання на суму боргу за позикою у національній валюті,

- 168 (сто шістдесят вісім) доларів США 49 центів сума 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання на суму боргу за позикою у іноземній валюті.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) грн 29 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; Код отримувача (код ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA0026001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Повний текст рішення складено 27 січня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О. В. Каліуш