УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 463/1019/22

провадження № 61-4028ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дії якого оскаржуються, - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович,

заінтересовані особи: Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Таскомбанк»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, заінтересовані особи: Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Таскомбанк»,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 25 серпня 2022 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. задоволено, ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 25 серпня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. 496,20 грн у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року,повний текст якої складено 20 лютого 2023 року, ОСОБА_1 16 березня 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення, а ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 25 серпня 2022 року залишити в силі.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 рокуОСОБА_1 визначаєнеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що протиправність дій суб`єкта оскарження полягає у ненаправленні на її адресу жодного процесуального документа, прийнятого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. в межах виконавчого провадження.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що норми Закону України «Про виконавче провадження» не допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного судового рішення, виконавчого напису нотаріуса чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 рокузаявник також вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 15 жовтня 2020 року

у справі № 873/26/20, від 29 квітня 2020 року у справі № 826/6706/18 (провадження № К/9901/59534/18), від 19 листопада 2020 року

у справі № 240/5835/19 (провадження № К/9901/36691/19).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу, Личаківський районний суд міста Львова виходив з того, що боржником постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 листопада 2021 року, постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 18 листопада 2021 року, звіт про оцінку житлової нерухомості та будь-яких інших процесуальних документів, прийнятих приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М., не отримано.

Вказав, що виключно направлення кореспонденції на адресу боржника, яка не є її місцем проживання, не може визнаватися належним виконанням обов`язку приватного виконавця щодо інформування боржника про вчинення виконавчих дій.

Суд зазначив, що приватним виконавцем не здійснено комплексу заходів щодо виявлення майна боржника, при цьому вказане має передувати зверненню стягнення на нерухоме майно.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність здійснення приватним виконавцем дій щодо реалізації єдиного житла боржника.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що дії приватного виконавця вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і права заявника ним не порушені.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. поштова кореспонденція направлялася на адресу боржника ( АДРЕСА_2 ), зазначену в рішенні суду, у виконавчому листі, а також у договорах. Після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості ОСОБА_1 не повідомляла суд та приватного виконавця про зміну свого місця проживання та/або реєстрації.

Суд апеляційної інстанції вказав, що Личаківський районний суд міста Львова дійшов передчасного висновку про наявність в матеріалах виконавчого провадження лише одного підтвердження направлення листа ОСОБА_1 .

Помилковим апеляційний суд вважав і висновок суду першої інстанції про те, що матеріали виконавчого провадження не містять підтвердження направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 листопада 2021 року. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців для направлення документів рекомендованими поштовими відправленнями формується список згрупованих поштових відправлень (рекомендованих поштових відправлень).

Крім того, суд зауважив, що згідно зі статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених

пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За таких обставин Львівський апеляційний суд дійшов висновку про те, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І. М. не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить частині першій статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд також врахував, що місце проживання ОСОБА_1 приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Білецькому І. М. стало відомо тільки 6 грудня 2021 року після отримання ним відповіді Шевченківської районної адміністрації про зареєстроване місце проживання боржника у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 757/33710/14-ц (провадження № 61-6879св21),

від 28 січня 2021 року у справі № 643/8028/15 (провадження № 61-10442св20),

а також у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 520/10954/15

(провадження № 61-7198св20).

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що 6 травня 2008 року Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Електрон банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Фольксбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KF48896, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 32 000 долари США строком на 15 років.

6 травня 2008 року ВАТ «Електрон банк», правонаступником якого

є ВАТ «Фольксбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено тристоронній іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 з метою повного та своєчасного виконання основного зобов`язання за кредитним договором № KF48896 від 6 травня 2008 року передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 26 січня 2011 року у справі № 2-253/2011 стягнено з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Фольксбанк» 45 845,52 доларів США, що еквівалентно 364 013,42 грн за офіційним курсом Національного банку України, у відшкодування заборгованості за кредитним договором № KF48896 від 6 травня 2008 року шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку»,

пунктами 16, 19 іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «Фольксбанк» від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, для чого: забезпечено право ПАТ «Фольксбанк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дубліката правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату на квартиру АДРЕСА_1 , здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав нерухоме майно в органах Бюро технічної інвентаризації, Житлово-експлуатаційних конторах, нотаріату, Державного земельного кадастру, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки тощо), необхідних для здійснення такого продажу, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації не меншу ніж визначено пунктом 7 іпотечного договору.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 січня 2011 року в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 20 травня 2019 року видано Личаківському відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області дублікат виконавчого листа на виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 січня 2011 року.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 14 вересня 2021 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство(далі - ПАТ) «ВіЕс Банк» на Акціонерне товариство (далі- АТ) «Таскомбанк» у виконавчому листі, виданому на примусове виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 січня 2011 року.

16 листопада 2021 року АТ «Таскомбанк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. із заявою про відкриття виконавчого провадження, до якої долучило виконавчий лист № 2-253/2011 та ухвалу про заміну стягувача.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І. М. від 16 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого

листа № 2-253/2011, виданого 15 жовтня 2019 року Личаківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» 45 845,52 доларів США у відшкодування заборгованості за кредитним договором № KF48896 від 6 травня 2008 року.

16 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. прийнято постанову про арешт коштів боржника.

17 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. направлено вимогу до Центру надання адміністративних послуг щодо надання інформації про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 .

17 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. прийнято постанову про арешт майна боржника.

18 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. отримано дозвіл іпотекодержателя на звернення стягнення на іпотечне майно і цього ж дня описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

22 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. прийнято постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - Приватне підприємство (далі - ПП) «Західний Експертно-Консалтинговий Центр».

23 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. отримано звіт про оцінку квартири АДРЕСА_1 .

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що постанови та інші документи, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, направлялися на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), вказану у виконавчому листі.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених

пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення (частина перша статті 28 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 є повідомленою про початок примусового виконання рішення, оскільки їй надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому листі.

Вирішуючи скаргу, суд апеляційної інстанції правильно виходив із відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки приватний виконавець вжив всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання судового рішення і не допустив порушення прав боржника.

Вказаним спростовуються твердження заявника про те, що протиправність дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. полягає у ненаправленні на її адресу жодного процесуального документа, прийнятого ним в межах виконавчого провадження.

Доводи ОСОБА_1 про те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» не допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного судового рішення, виконавчого напису нотаріуса чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави

(пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону. Разом з визначенням особливостей процедури виконавчого провадження Закон України «Про виконавче провадження» має бланкетні та відсильні норми, які передбачають застосування правових приписів інших нормативних актів при здійсненні виконавчого провадження.

Розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень. Так, частинами першою, другою, п`ятою статті 48 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Отже, законодавцем надано право виконавцю звертати стягнення за виконавчими документами як на кошти й інші цінності боржника (рухоме майно), так і на належне боржнику майно, у тому числі нерухоме майно, у разі відсутності в боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.

Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Частиною сьомою цієї статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, ця норма є відсильною та надає виконавцю повноваження застосувати до реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу положення Закону України «Про іпотеку», які визначають особливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку за Законом України «Про іпотеку».

Розділом V Закону України «Про іпотеку» регламентовано порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, що передбачає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33).

За змістом частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

За таких обставин норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові

від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18).

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року

у справі № 910/22695/13, від 15 жовтня 2020 року у справі № 873/26/20,

від 29 квітня 2020 року у справі № 826/6706/18 (провадження № К/9901/59534/18), від 19 листопада 2020 року

у справі № 240/5835/19 (провадження № К/9901/36691/19), відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам, викладеним у постановах касаційного суду.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/22695/13 зазначено, що боржник вважається належним чином повідомленим, якщо йому документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року

у справі № 873/26/20 суд вказав, що виконання рішення не є належним повідомленням стягувача про відкриття виконавчого провадження, а також не є належним повідомленням про вчинені виконавцем у виконавчому провадженні дії. Виконання рішення суду у даному випадку не звільняє виконавця від обов`язку надавати сторонам виконавчого провадження інформацію про вчинені у такому виконавчому проваджені дії відповідно до положень статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

У постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/6706/18 (провадження № К/9901/59534/18) Верховний Суд зауважив, що сторона є ознайомленою з результатами визначення вартості майна, якщо державний виконавець надіслав їй рекомендованим листом повідомлення про результати на адресу, зазначену у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року

у справі № 240/5835/19 (провадження № К/9901/36691/19) викладено висновок про те, що після проведеної оцінки виконавець зобов`язаний повідомити про результати визначення вартості майна. Водночас сторона є ознайомленою з результатами визначення вартості майна, якщо виконавець надіслав їй рекомендованим листом повідомлення про результати на адресу, зазначену у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони

У даній справі № 463/1019/22 апеляційним судом встановлено, що постанови та інші документи, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, направлялися приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), вказану у виконавчому листі.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та

пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки судове рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 9 лютого 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 9 лютого 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, заінтересовані особи: Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Таскомбанк».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук