АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 2-1297/12

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Паучек І. І.

позивач Акціонерне товариство «Укрсиббанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2022 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2012 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив:

- стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 15 серпня 2006 року в сумі 52 466 швейцарських франків 86 сантимів, що складає 463 674 гривні 4 копійки та пеню в сумі 656 швейцарських франків 26 сантимів, що складає 5 799 гривень 68 копійок;

- стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року в сумі 89 060 доларів США 21 цент, що складає 711 404 гривні 5 копійок та пеню в сумі 1848 доларів США 87 центів, що складає 14 768 гривень 59 копійок.

Посилався на те, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 серпня 2006 року отримав кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 97 690 швейцарських франків, строком користування до 15 серпня 2016 року із процентною ставкою за користування кредитом 7,49 процентів річних.

15 серпня 2006 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки. Відповідно до умов такого договору ОСОБА_2 поручилася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №0 від 15 серпня 2006 року.

Станом на 4 квітня 2012 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 15 серпня 2006 року перед позивачем становить 52 466 швейцарських франків 86 сантимів та складається з суми заборгованості за кредитом 40 711 швейцарських франків 66 сантимів, що складає 359 787 гривень 87 копійок, суми заборгованості за кредитом по простроченим траншам згідно з графіком погашення кредиту 7 388 швейцарських франків 69 сантимів, що складає 65 297 гривень 29 копійок, суми заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами 4366 швейцарських франків 51 сантимів, що складає 38 588 гривень 88 копійок, пені у розмірі 656 швейцарських франків 26 сантимів, що складає 5 799 гривень 68 копійок.

ОСОБА_1 відповідно до укладеного з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договору про надання споживчого кредиту №0 від 4 червня 2007 року отримав кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 90 000 доларів США, строком користування до 3 червня 2018 року, із процентною ставкою за користування кредитом 13 відсотків річних.

4 червня 2007 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори поруки. Відповідно до умов таких договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року.

Станом на 4 квітня 2012 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 4 червня 2007 року перед позивачем становить 89 060 доларів США 21 цент та складається з суми заборгованості за кредитом 65 158 доларів США 58 центів, що складає 520 480 гривень 22 копійки, суми заборгованості за кредитом по простроченим траншам згідно з графіком погашення кредиту 9 899 доларів США 92 центи, що складає 79 079 гривень 57 копійок, суми заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами 14 001 доларів США 71 цент, що складає 111 844 гривень 26 копійок, пені у розмірі 1848 доларів США 87 центів, що складає 14 768 гривень 59 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11028455 від 15 серпня 2006 року в розмірі 469 473 гривні 72 копійки.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року в розмірі 726 172 гривні 64 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що відповідачу ОСОБА_3 не було відомо про укладення 11 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту за №0 від 4 червня 2007 року, згідно з умовами якої сторони домовились встановити новий строк повернення кредиту, а саме до 1 червня 2012 року, що є порушенням виконання умов договору поруки №118619 від 4 червня 2007 року зі сторони банку.

Договір поруки №118619, який був укладений з відповідачем ОСОБА_3 припинив свою дію. Позивач пропустив строк звернення до суду з позовом до поручителя ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за договором №0 від 4 червня 2007 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення такої вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміна кінцевого строку кредитування, яка передбачена додатковою угодою від 11 березня 2008 року, не призводить до збільшення відповідальності поручителя ОСОБА_3 .

Висновки суду першої інстанції про збільшення обсягу відповідальності поручителя ОСОБА_3 та застосування положень частини 1 статті 559 ЦК України є передчасним, без належного встановлення обставин справи та оцінки доказів.

Поручитель ОСОБА_3 надав свою згоду на зміну обсягу відповідальності за основним зобов`язанням, уклавши з банком додаткову угоду до договору поруки 30 вересня 2009 року.

Строк дострокового повернення кредиту для солідарних боржників настав 25 березня 2012 року. Банк не пропустив шестимісячний строк, встановлений на пред`явлення вимоги до поручителів, оскільки такий строк завершився 25 вересня 2012 року, а позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2012 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Зазначає про те, що між банком та ОСОБА_1 було підписано декілька додаткових угод. Про зміну кредитного договору згідно з умовами додаткової угоди від 11 березня 2008 року він, як поручитель, не був обізнаний, що є порушенням умов договору поруки.

Додаткова угода до договору поруки від 30 вересня 2009 року не мала будь-якої юридичної сили, оскільки на день її підписання порука вже була припинена.

Вважав, що договір поруки припинив свою дію, а позивач пропустив строк звернення до суду протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов`язання, оскільки не пред`явив вимоги до поручителя.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 відповідно до укладеного з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» договору про надання споживчого кредиту №0 від 4 червня 2007 року отримав кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 90 000 доларів США, строком користування до 3 червня 2018 року, із процентною ставкою за користування кредитом 13 відсотків річних (а.с.37-42 т.1).

4 червня 2007 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори поруки. Відповідно до умов таких договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року (а.с.56-57,59-60 т.1).

11 березня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до умов вказаної угоди сторони узгодили те, що позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 1 червня 2018 року. Також сторонами змінено графік погашення кредиту (а.с.46-50 т.1).

30 вересня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до умов вказаної угоди сторони змінили кінцевий термін погашення кредиту не пізніше 1 червня 2020 року та змінили графік погашення кредиту (а.с.51-55 т.1).

30 вересня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду/договір про внесення змін №1 до договору поруки №118619. Відповідно до умов такої угоди поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором поруки, а саме щодо зміни графіку кредиту та кінцевого терміна виконання основного зобов`язання (а.с.61 т.1).

6 лютого 2012 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було направлені вимоги у десятиденний строк з моменту отримання таких вимог погасити суму заборгованості за кредитом. Такі вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали 22 лютого 2012 року, а ОСОБА_3 9 лютого 2012 року (а.с. 64- 67 т.1).

Станом на 4 квітня 2012 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 4 червня 2007 року перед позивачем становить 89 060 доларів США 21 цент та складається з суми заборгованості за кредитом 65 158 доларів США 58 центів, що складає 520 480 гривень 22 копійки, суми заборгованості за кредитом по простроченим траншам згідно з графіком погашення кредиту 9 899 доларів США 92 центи, що складає 79 079 гривень 57 копійок, суми заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами 14 001 доларів США 71 цент, що складає 111 844 гривень 26 копійок, пені у розмірі 1848 доларів США 87 центів, що складає 14 768 гривень 59 копійок.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 4 червня 2007 року з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_3 в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь.

Колегія суддів вважає, що така вимога є помилковою виходячи з наступного.

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.

Судом встановлено, що позивач уклав окремі договори поруки з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Вказані договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою. А тому вказані особи не несуть солідарної відповідальності перед позивачем. Відповідальність кожного з поручителів перед позивачем є солідарною разом з позичальником, як з боржником за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) з кожним із поручителів кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

З огляду на вказане позовна вимога про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є помилковою.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 3 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11.

Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 .

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 4-680цс19) зазначила:

«36. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення певного суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Сторони у договорі поруки не визначили строк її дії, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця відповідно до графіка платежів, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та згідно з частиною четвертою статті 559 цього Кодексу обрахування встановленого шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя (строк існування права кредитора).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя зі спливом строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (або стосовно усієї суми боргу, якщо строк виконання зобов`язання в повному обсязі є таким що настав).

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 щодо застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України, наявні підстави для висновку, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Відповідно, істотним під час вирішення цього спору є питання, чи була чинною порука відповідача станом на момент звернення позивача до суду з позовом до нього.

Колегія суддів вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк, визначений законом для стягнення з поручителя щомісячних платежів, які підлягали сплаті за період з 30 вересня 2009 року по 22 жовтня 2011 року, оскільки з позовом до суду він звернувся 23 квітня 2012 року.

З розрахунку заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту в сумі 5 939 доларів США 92 центи мала бути сплачена до 22 жовтня 2011 року та стягненню з поручителя ОСОБА_3 на користь банку не підлягає.

ОСОБА_1 станом на 23 жовтня 2011 року мав залишок строкової заборгованості за тілом кредиту в сумі 69 118 доларів США 58 центів. Вказана заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_3 на користь банку.

З розрахунку заборгованості по процентам за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_1 станом на 22 жовтня 2011 року мав прострочену заборгованість за процентами в сумі 8 533 долари США 42 центи. Така заборгованість стягненню з поручителя ОСОБА_3 на користь банку не підлягає.

Враховуючи загальну заборгованість за процентами в сумі 14 001 долар США 71 цент, з поручителя ОСОБА_3 на користь банку підлягають стягненню проценти в сумі 5468 доларів США 29 центів, які були нараховані з 23 жовтня 2011 року (14001,71-8533,42=5468,29).

Також з поручителя не підлягає стягненню пеня, яка нарахована до 23 жовтня 2011 року.

Розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у кредитному договору, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 909/660/14, від 13 червня 2018 року у справі №905/1923/16, від 13 липня 2018 року у справі № 916/2393/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі № 3-141гс11.

Отже, вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні).

Згідно з розрахунків пені вбачається, що сума пені за вказаний період складає 1920 гривень 19 копійок за несвоєчасне погашення кредиту та 2 316 гривень 65 копійок за несвоєчасне погашення процентів. Всього пеня нарахована до 23 жовтня 2011 року складає 4 236 гривень 84 копійки.

Враховуючи загальну заборгованість за пенею в сумі 14 768 гривень 59 копійок, з поручителя ОСОБА_3 на користь банку підлягає стягненню пеня в сумі 10 531 гривня 75 копійок (14768,59-4236,84=10 531,75).

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду виклав у постанові від 18 вересня 2020 року у справі №916/4693/15.

Враховуючи зазначені вище обставини з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід стягнути солідарно на користь банку 69 118 доларів США 58 центів, заборгованості за процентами в сумі 5 468 доларів США 29 центів та пеню в сумі 10 531 гривня 75 копійок.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 6 травня 2020 року у справі №155/1831/15-ц.

Щодо аргументів відповідача ОСОБА_3 , які викладені у відзиві на апеляційну скаргу

Помилковим є аргумент про те, що порука є припиненою відповідно до правил частини 1 статті 559 ЦК України.

Частиною першою статті 651 ЦК України визначено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) наведено правовий висновок про те, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) вказано, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам потрібно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) зазначено, що приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Колегія суддів вважає, що додаткова угода від 11 березня 2008 року, яка укладена між позивачем та ОСОБА_1 , не збільшила обсяг відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що вказана угода змінила строк виконання зобов`язання з 3 червня 2018 року на 1 червня 2018 року, що не може свідчити про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Також не може свідчити про збільшення обсягу відповідальності поручителя зміна графіку повернення кредиту відповідно до додаткової угоди від 11 березня 2008 року.

Суд враховує, що 30 вересня 2009 року ОСОБА_3 підписав додаткову угоду від 30 вересня 2009 року, якою встановлено новий графік повернення кредиту та строк виконання зобов`язання до 1 червня 2020 року.

Помилковим є аргумент про те, що позивач пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України, щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пункту 6.1.2 договору про надання споживчого кредиту від 4 червня 2007 року банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та повної плати за кредит, змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Згідно з пунктом 6.2 договору про надання споживчого кредиту від 4 червня 2007 року вбачається, що в разі застосування банком права, передбаченого пунктом 6.1.2 договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним, а саме: банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою за адресою позичальника; терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умов, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань позичальника за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

Як встановлено судом вище, 6 лютого 2012 року ОСОБА_1 була направлена вимога погасити суму заборгованості за кредитом. Таку вимогу ОСОБА_1 отримав 22 лютого 2012 року.

Отже, 25 березня 2012 року настав строк дострокового повернення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 4 червня 2007 року.

Шестимісячний строк, встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України, сплив 25 вересня 2012 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 23 квітня 2012 року, а тому підстави вважати про сплив шестимісячного строку, встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України, відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід в частині відмови в позові АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

З ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» слід солідарно стягнути заборгованість за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 69 118 доларів США 58 центів, заборгованості за процентами в сумі 5 468 доларів США 29 центів та пеню в сумі 10 531 гривні 75 копійок.

Щодо судових витрат

З судового рішення вбачається, що судом першої інстанції вирішено питання розподілу судових витрат у справі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку судові витрати.

Згідно шостого абзацу пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 судам роз`яснено, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

З огляду на вказане рішення суду в частині розподілу судових витрат ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З платіжного доручення від 27 березня 2012 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 3219 гривень (а.с.1 т.1).

З квитанції від 28 лютого 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення сплатив судовий збір в сумі 496 гривень 20 копійок (а.с.2 т.2).

З платіжної інструкції від 13 лютого 2023 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 4828 гривень 50 копійок (а.с.134 т.2).

З мотивувальної частини вбачається, що суд першої інстанції приходить до висновку про задоволення позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та часткове задоволення позову до ОСОБА_3 на суму 75 952 доларів США 42 центи, що складає 83,55 процентів від ціни позову (90909 доларів США 8 центів).

Отже, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» слід стягнути 2 682 гривні 50 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

З ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» слід стягнути 2 682 гривні 50 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

АТ «Укрсиббанк» за рахунок ОСОБА_3 слід відшкодувати 2241 гривню 23 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору (2682,5/100х83,55=2241,23)

ОСОБА_3 за рахунок Акціонерного товариства «Укрсиббанк» слід відшкодувати 81 гривню 62 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору (496,2/100х16,45=81,62).

Отже, з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» слід стягнути 2159 гривень 61 копійку в рахунок відшкодування судових витрат (2241,23-81,62=2159,61).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2022 року в частині відмови в позові Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року та розподілу судових витрат скасувати.

Позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 4 червня 2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 69 118 (шістдесят дев`ять тисяч сто вісімнадцять) доларів США 58 центів, заборгованості за процентами в сумі 5 468 (п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) доларів США 29 центів та пеню в сумі 10 531 (десять тисяч п`ятсот тридцять одна) гривня 75 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 2 682 (дві тисячі шістсот вісімдесят дві) гривні 50 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 2 682 (дві тисячі шістсот вісімдесят дві) гривні 50 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 2 159 (дві тисячі сто п`ятдесят дев`ять) гривень 61 копійку в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31 березня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА