Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8191/22 Головуючий у 1-й інст. Адамович О.Й.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,

на ухвалу судді Корольовського районного суду м.Житомира, постановлену 30 листопада 2022 року суддею Адамовичем О.Й. у м.Житомирі,

у справі №296/8191/22 за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про видачу судового наказу про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу №1 заборгованості із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням терміну виплати заробітної плати та витрат на правничу допомогу,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся в суд із заявою, у якій просив стягнути з Житлово-будівельного кооперативу №1 (надалі ЖБК №1, Кооператив) на користь ОСОБА_2 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 84555,57 грн, а також компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів заробітної плати в розмірі 8495,15 грн в межах платежу за один місяць. Окрім того, просив стягнути з Кооперативу судові витрати у сумі 5000 грн.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 30 листопада 2022 року відмовлено представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення, справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, окрім доводів, викладених у заяві, зазначив, що положення ст. 233 КЗпП України, які були застосовані суддею при ухваленні судового рішення, не стосуються даної справи, оскільки ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з боржником, проте останній не виплачує їй заробітну плату. Окрім того, судом першої інстанції проігноровано норми п.7 ч.1 ст. 163 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду вимог стягувача та винесенні судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог по суті.

Також, на його думку, судом не взято до уваги роз`яснення, викладені у пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 №14, відповідно до яких, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (п.1 ч.1 ст. 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості з заробітної плати, але й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати.

Крім того, вважає, що суд не врахував положення Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та нормативні акти, прийняті з метою його реалізації, відповідно до яких підприємство зобов`язано у зв`язку з виникненням заборгованості по заробітній платі нарахувати працівнику компенсацію втрати частини доходів за відповідний період.

Також, вважає таким, що не відповідає вимогам закону висновок суду про відсутність підстав для розподілу судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу, надану заявнику.

В апеляційній скарзі скаржник навів розрахунок компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Захист права у наказному провадженні може мати місце за наявності безспірної вимоги стягувача, що підтверджується належно оформленими письмовими документами.

Так, відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Згідно вимог п. 5 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу ОСОБА_2 просила стягнути з ЖБК №1 на її користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 84555,57 грн, а також компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів заробітної плати в розмірі 8495,15 грн у межах платежу за один місяць. На підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, подала довідку про заробітну плату від 04.11.2022 №139, з якої вбачається, що остання дійсно працює в ЖБК №1, заборгованість по заробітній платі за період з січня 2022 року по жовтень 2022 року складає 84555,57 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заяву в частині вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати подано з порушенням строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП для звернення до суду, тобто поза межами строку позовної давності. Також суд вказав, що заявлена вимога про стягнення з ЖБК №1 компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 8495,15 грн не передбачена ст. 161 ЦПК України, а тому не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 25.03.2020, викладену у справі №607/1219/18, зазначив, що розгляд справи в наказному провадженні передбачає відсутність спору, склад і розмір витрат на правову допомогу входить до предмету доказування у справі та за правилами наказного провадження стягувач у справі буде позбавлений можливості навести доводи про співмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, що забезпечується при розгляді справи в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 233 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022) зазначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Після внесених змін до ст. 233 КЗпП України частина друга вказаної статті була викладена в новій редакції, у якій було вилучено норму про відсутність обмеження щодо строку звернення до суду у разі виникнення спору з оплати праці.

Виходячи з позиції Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум заробітної плати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Отже, з аналізу вищевказаних норм права слідує, що у разі перебування працівника в трудових відносинах, останній може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З поданої заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявник просить стягнути з боржника нараховану, але не виплачену працівникові суму заробітної плати в розмірі 84555,57 грн за період з січня 2022 року по жовтень 2022 року. Проте, таку заяву подано до суду 21.11.2022, тобто, частково з порушення строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав у видачі судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, оскільки така вимога заявлена поза межами строку позовної давності, встановленого законом, а тому є спірною.

Посилання у апеляційній скарзі на неправильне застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 233 КЗпП України є безпідставними та спростовуються змістом даної норми Закону.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у видачі судового наказу в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8495,15 грн.

Дійсно, роз`яснення, викладені у пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 №14, вказують на те, що якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (п.1 ч.1 ст. 96 ЦПК), то судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості з заробітної плати, але й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України від 24.03.1995 N108/95-ВР (108/95-ВР) "Про оплату праці", Закон України від 19.10.2000 N2050-III (2050-14) "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"). В той же час, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Таким чином, судом видаються судові накази у разі відсутності між сторонами спору про право та за наявності документів на підтвердження перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а також документів, що вказують на розмір нарахованої, або не виплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У заяві про видачу судового наказу ОСОБА_2 просила стягнути з ЖБК №1 на її користь не тільки суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 84555,57 грн, а й компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в розмірі 8495,15 грн в межах платежу за один місяць.

Разом із тим, доказів, а саме, належно оформленого документа, що вказує на розмір нарахованої компенсації за порушення строків виплати заробітної плати (довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист, копія платіжної відомості тощо) заявником до заяви про видачу судового наказу не додано.

Відсутність таких документів вказує на наявність спору про право.

Самостійно складений розрахунок компенсації, який містився у змісті заяви про видачу судового наказу, на думку суду апеляційної інстанції, не є належним документом, який би свідчив про безспірність її розміру.

Окрім того, слід зазначити, що вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати є взаємопов`язаними і окремий їх розгляд в порядку наказного провадження неможливий.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, постановлена судом ухвала є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 25 січня 2023 року.