Номер провадження: 22-ц/813/697/23
Справа № 509/4067/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», обслуговуючого кооперативу «Радуга 3», комітету кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», арбітражного керуючого санацією товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання власником майнових прав на об`єкт інвестування в об`єкті будівництва,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила суд визнати її власником майнових прав на об`єкт інвестування в об`єкті будівництва, у вигляді незавершеної будівництвом однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 43,49 кв.м., розташовану на третьому поверсі у 1-ій секції цього житлового будинку, стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона є правонаступником після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та який за життя був пайовиком будівництва ЖК «Адмірал», за законом та договором від 10.12.2005 р., укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Гранит К», стала власником майнових прав на об`єкт інвестування, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в ЖК «Адмірал».

ОСОБА_1 вважає, що оскільки інвестор ОСОБА_4 ще у 2006 повністю та вчасно сплатив вартість пайового внеску за нерухоме майно, а в 2010 році повністю та вчасно доплатив кошти за збільшену площу будівництва цієї квартири, а також ураховуючи і те, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію до теперішнього часу не відбулось з вини відповідача ТОВ «Гранит К», яке неналежним чином виконувало свої зобов`язання за договором, не було здійснено будівництво зазначеного будинку у встановленому в договорі строки, є всі підстави вважати, що ОСОБА_4 набув майнові права на об`єкт інвестування.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати,ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що вимоги позивача про визнання її власником майнових прав на об`єкт інвестування в об`єкті будівництва господарськими судами, на висновки яких посилається суд першої інстанції, не розглядалися та не вирішувались; жодним чином не обґрунтовано судом заперечення відповідачів по справі та доводи позивачки; суд помилково вирішив, що усі порушені права позивача уже захищено та поновлено, висновки суду першої інстанції не відповідають правовим позиціям Верховного Суду.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Апеляційним судом до участі у справі в якості третіх осіб були залучені ОСОБА_3 , ОСОБА_2

ОСОБА_1 , представники ТОВ «Гранит К», комітету кредиторів ТОВ «Гранит К», арбітражного керуючого санацією ТОВ «Гранит К» про призначене судове засідання на 15 березня 2023 року були сповіщені належним чином, у відповідності до п.п. 1,2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.51-64 т.4).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Романович А.В., представника ОК «Радуга 3», адвоката Слободянюк В.О., представника ОСОБА_2 , адвоката Ніц А.С., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 10 грудня 2005 року, між ТОВ «Граніт К» та ОСОБА_4 , укладено договорі № 16-3-1 про співпрацю в будівництві квартири в житловому будинку АДРЕСА_3 , предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 на 3 поверсі, загальною площею 41,15 кв.м. (а.с. 2-13 т. 1).

На виконання умов договору ОСОБА_4 05.05.2005 року сплачено 152745 гривен (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до замірів фактичної площі квартири складає 43,49 кв.м. (а.с. 17 т. 1).

25.03.2010 року між ТОВ «Гранит К» та ОСОБА_4 , укладено додаткова угода № 1, в якої погоджена площа квартири, та встановлена сума доплати за 2,34 кв.м. (а.с. 16 т. 1).

На виконання додаткової угоди, ОСОБА_4 27.04.2010 року сплачено 9991, 80 гривен, 21.05.2010 року 3461 гривню (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до довідки, виданою ТОВ «Гранит К», за № 9 від 26.05.2010 року, ОСОБА_4 повністю виконав зобов`язання по сплаті за 43,49 кв.м. відповідно до акту від 25.03.2010 року (а.с. 16 т. 1).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 24 т. 1).

Після смерті ОСОБА_1 відкрилась спадщина, яку отримала його дружина ОСОБА_4 , як єдиний спадкоємець, яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на все майно з чого б воно не складалось, та взагалі на все те, що на день смерті належало спадкодавцеві, та на що він за законом мав право (а.с. 26, 27, 30, 189-190 т. 1).

25.05.2009 року порушено провадження у справі про банкрутство відносно ТОВ «Гранит К» (а.с. 88-89 т. 1)

У 2017 році, в процесі санації ТОВ «Гранит К», арбітражним керуючим Лахненко Є.М. було надано зміни до плану санації, що були схвалені зборами кредиторів, комітетом кредиторів, погоджені забезпеченим кредитором, підписані від боржника ТОВ «Гранит К» керуючим санацією Лахненко Є.М., інвестором ОК «Радуга-3», заставним кредитором ТОВ «Інвест Холдинг Юг». Вказані зміни до плану санації були затверджені ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.

Обслуговуючий кооператив «Радуга З» прийнятий у якості інвестора та йому надано згоду на погашення заборгованості Боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11-поверхового житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , у житловому комплексі «Адмірал» та передачі у власність фізичним особам пайовикам житлової та нежитлової площі у ЖК «Адмірал». Інвестор у повному обсязі виконає зобов`язання Боржника в обмін на передання Інвестору від фізичних осіб пайовиків ЖК «Адмірал» грошових коштів в розмірі, сума яких буде розрахована за формулою та у якості погашення дебіторської заборгованості, а також в обмін на передання Інвестору права власності на всі вільні (не реалізовані) площі житлових та нежитлових приміщень у ЖК «Адмірал» (з отриманням Інвестором всієї фінансової вигоди від продажу таких вільних площ третім особам), який розташований за вказаною адресою (а.с. 136-138 т. 1).

Господарським судом Одеської області від 03.04.2019 року продовжено строк санації, затвердженого ухвалою Господарського суду від 24.11.2015 року (а.с. 67-72 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 р. майнові права ОСОБА_1 були вже захищені та поновлені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак колегія суддів не погоджується з мотивування викладеним, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОК «Радуга-3» звертаючись з листом до керуючого санацією ТОВ «Гранит К», зазначало про те, що будівництво житлового комплексу «Адмірал» знаходиться на завершальному етапі, відсоток готовності 95%. Відповідно до ухвали про затвердження змін до плану санації та продовження строку процедури санації №1-7/158-09-3124 від 04 жовтня 2017 року та інвестиційного договору від 07.12.2017 року майнові права на усі вільні (ті які не мали бути передані фізичним особам пайовикам відповідно до плану санації) житлові (91) та нежитлові (54) площі у ЖК «Адмірал» реалізував (а.с. 139 т. 1).

З відзиву на позов, поданим до суду першої інстанції представником ОК «Радуга-3» 18.11.2019 року, вбачається, що майнові права на квартиру позивача продані (а.с. 210 т. 1).

12.07.2018 року між ОК «Радуга-3» та ОСОБА_2 укладено договір асоційованого членства №НР25116 на об`єкт нерухомості, а саме квартиру, будівельний номер АДРЕСА_2 , на 3 поверсі (а.с. 8 -10 т. 3).

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що у грудні 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав ТОВ «Гранит К» сертифікат серії ОД №82, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовності його до експлуатації, а саме житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_4 на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (а.с. 200 т. 2).

З додаткової угоди від 13.12.2019 року, укладеної до договору №НР25116, будівельний № 16, після здачі будинку в експлуатацію об`єкт нерухомості квартира АДРЕСА_5 (а.с. 11 т.1).

06.03.2020 року рішенням виконкому Таїровської селищної ради №54 присвоєно адресу об`єкту будівництва буд АДРЕСА_4 (а.с. 176 т. 3).

06.03.2020 року до договору №НР25116 внесені зміни з приводу адреси, яка зазначена у рішенні виконкому Таїровської селищної ради №54 (а.с. 12 т. 3).

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16,від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Таким чином, майнове право, яке є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553) передбачено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

Як встановлено в суді апеляційної інстанції та підтверджується доказами, під час розгляду справи у суді першої інстанції, житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, був введений в експлуатацію, майнові права на квартиру позивача були продані ОСОБА_2 , до якої не було заявлено жодних позовних вимог, а вже на стадії апеляційного розгляду її залучено в якості третьої особи.

Колегія суддів також звертає увагу, на те, що з пояснень, а також наданих клопотань ОСОБА_1 була обізнана про те, що майнові права на її квартиру були перепродані, а будинок був введений в експлуатацію, однак позовні вимоги ОСОБА_1 змінені не були (а.с. 139, 210, 244 т. 1).

Більш того, після відкриття провадження в суді апеляційної інстанції та до призначення справи до розгляду, ОСОБА_2 отримала право власності на спірну квартиру, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 76 т. 4).

Встановивши, що об`єкт в якому знаходиться спірна квартира зданий в експлуатацію, іншою особою отримано право власності на квартиру, колегія суддів приходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з підстав того, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства і не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині його мотивування зазначеного в цій постанові, оскільки не в повній мірі відповідає нормам законодавства.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020року змінити в частині мотивування,викладеної в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра