Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 15.02.2023. Зареєстровано: 16.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 08.02.2023
Номер судового провадження: 22-ц/802/76/23
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжі М.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 10 жовтня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2018 року було розірвано.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_3 є матір`ю їх неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Неповнолітня дитина перебуває на його утриманні, а відповідач, яка має іншу сім`ю, участі у її вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає. Відповідач ОСОБА_3 є здоровою, працездатною особою, а тому спроможна надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягувати з відповідача ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів її доходу і заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у цій справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постановою Волинського апеляційного суду Волинської області від 28 липня 2022 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Волинського апеляційного суду від 13 липня 2022 року залишити без змін. Постанову Волинського апеляційного суду від 28 липня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд звернув увагу на те, що апеляційний суд переглядаючи справу не з`ясував належним чином всіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та не встановив, з ким із батьків проживає неповнолітній син сторін, та дійшов передчасного висновку про відмову ОСОБА_1 у позові.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду необхідно залишити без змін.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до запису будинкової книги НОМЕР_1 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою своєї матері ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . Місце проживання неповнолітньої дитини сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано також за зазначеною адресою.

Наявний у матеріалах справи лист загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів с. Рованці Луцького району Волинської області від 25 червня 2021 року свідчить про те, що неповнолітній ОСОБА_5 відвідує школу за адресою зареєстрованого місця проживання у с. Рованці Луцького району Волинської області.

Згідно з зазначеним листом, зокрема супровід дитини до навчального закладу здійснює батько; умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освіти забезпечує батько.

У відповіді на адвокатський запит від 05 липня 2021 року Громадська організація «Луцький спортивний клуб Гарт», де в секції кікбоксингу навчається неповнолітній ОСОБА_5 , повідомила, що за весь період навчання (з вересня 2019 року) батько ОСОБА_1 особисто приводив і забирав сина з тренувань; часто залишається з сином на тренуваннях, підтримуючи його, та допомагає оволодіти складними технічними вправами.

У листі від 02 липня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Навчально-консалтингова компанія «ПРОФІ-ЦЕНТР», заняття з англійської мови в якій відвідує неповнолітній ОСОБА_5 , повідомило, що в навчальному процесі сина й супроводі до місця навчання беруть участь батько ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_7 .

Звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач зазначала, що зареєстрована разом із сином у будинку матері в с. Рованці Луцького району Волинської області, що підтверджується копією будинкової книги.

На аналогічні обставини ОСОБА_3 посилалась і в апеляційний скарзі.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Таким чином відповідно до статті 29 ЦК України місце фактичного проживання особи не ставиться в залежність від місця її реєстрації.

В матеріалах справи наявна інформація про те, що мати неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_3 проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Таким чином у даній категорії справ важливим є аспект, з ким з батьків проживає дитини.

Направлена на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 судова кореспонденція повертається до суду не врученою, із позначкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

В телефонній розмові з представником відповідача, який відповідно до наявного в матеріалах справи ордеру, представляв інтереси ОСОБА_3 в суді першої інстанції , було з`ясовано, що на даний момент він не має можливості зв`язатись зі своєю довірителькою, оскільки остання перебуває за межами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Виходячи з положень ст. 263 ЦПК України, законне і обґрунтоване рішення можливо ухвалити на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з приписами ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З метою повного і всебічного з`ясування обставин справи, ухвалою апеляційного суду від 11 січня 2023 року витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України громадянкою ОСОБА_3 та її малолітньою дитинною ОСОБА_5 за період з 14 липня 2021 року по даний час.

З наданої відповіді Державної прикордонної служби від 12 січня 2023 року вбачається, що відповідач з 16 липня 2021 року по даний час перетинала кордон з Україною, як шляхом виїзду з країни так і шляхом в`їзду. Крайні період перетину кордону є 25 жовтня 2022 року - виїзд з України.

Малолітній син ОСОБА_8 перетинав кордон 04 січня 2022 року виїзд з України - 13 січня 2022 року повернення до України. 02 червня 2022 року виїзд з України та 12 червня 2022 року повернення до України.

В суді апеляційної інстанції позивач вказав, що неповнолітній син у 2022 рок двічі, за його погодженням, виїжджав на відпочинок з ОСОБА_3 . Такий відпочинок оплачувався двома батьками в рівних частках.

Аналізуючи відповідь Державної прикордонної служби відповідач покинула територію України 25 жовтня 2022 року та на даний час перебуває за межами України. В свою чергу її малолітній син перебуває на території України.

В судовому засіданні позивач вказав, що ОСОБА_3 більшу половину 2021-2022 року перебувала за межами України. З неповнолітнім сином відповідач спілкується рідко, в основному в телефонному режимі. Неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з ним, його матеріальним забезпеченням, вихованням, навчанням також займається лише він.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт проживання малолітнього сина саме з ним, а тому ОСОБА_1 має право на звернення до суду з даним позовом та стягнення з відповідача в його користь аліментів на утримання неповнолітнього сина.

ОСОБА_3 достовірно знаючи про те, що такий спір перебуває в провадженні суду (оскільки зверталась до суду з апеляційною скаргою), не вчинила жодних дій з метою спростування доводів позовної заяви та висновків суду першої інстанції.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітнього сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, а не лише матері.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...