Постанова

Іменем України

12 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 466/4209/17

провадження № 61-5277св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Львівська міська рада,

відповідачі: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична Уляна Вікторівна, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Балатон-409», товариство з обмеженою відповідальністю «Карнеліт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року в складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Львівська міська рада звернулася до суду із позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У. В., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І., ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Балатон-409» (далі - ЛКП «Балатон-409»), товариство з обмеженою відповідальністю «Карнеліт» (далі - ТОВ «Карнеліт»), про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що Львівській міській раді на праві комунальної власності належить нежитлове приміщення площею 69 кв. м, під індексами 5-13, 5-14, яке знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

07 червня 2016 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на спірне нежитлове приміщення. Підставою для виникнення права власності вказано реєстраційне посвідчення, видане 29 травня 2012 року обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та розпорядження Галицької районної адміністрації м. Львова від 16 квітня 2002 року № 312.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. 10 жовтня 2016 року зроблено запис про право приватної власності ОСОБА_3 на це приміщення.

11 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 3009 від 11 жовтня 2016 року внесено запис про право спільної часткової власності із розміром частки по 1/2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що внаслідок незаконного вибуття спірного нежитлового приміщення із власності Львівської міської ради порушено майнові права та інтереси територіальної громади м. Львова, оскільки Львівська міська рада не відчужувала вказане майно та не передавала його ОСОБА_4 , жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_4 на нежитлове приміщення, не існує.

Позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення площею 69 кв. м під індексами 5-13, 5-14, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей об`єкт нерухомого майна, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до Львівської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична У. В., ОСОБА_3 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І., ОСОБА_4 , ЛКП «Балатон-409», ТОВ «Карнеліт», управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Просили визнати за ними право спільної часткової власності по 1/2 частці на нежитлове приміщення під індексами 4-13, 4-14, 4-15 площею 50,4 кв. м та нежитлове приміщення під індексами 5-13, 5-13а, 5-14 площею 47,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада, якій територіальна громада, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегувала повноваження щодо здійснення права власності.

При цьому, Львівська міська рада, як власник спірного майна, не передавала спірне майно ОСОБА_4 шляхом видачі відповідного розпорядження або іншого відчуження, рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на нежитлове приміщення не існує, тому нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, зокрема, що позивач має право витребувати спірне нежитлове приміщення в порядку віндикації у відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є останніми набувачами майна. Однак Львівська міська рада звернулася до суду із позовом 12 червня 2017 року, але була обізнана про відчуження спірних нежитлових приміщень ще у 2009 році, а відповідач ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності. Будь-яких доказів поважності причин пропуску позовної давності позивач до суду не надала, позов поданий після спливу позовної давності, а тому суд відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Суд не взяв до уваги доводи Львівської міської ради, що лише у 2016 році з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про набуття права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частки на спірне нежитлове приміщення та про порушення права Львівської міської ради, оскільки такі спростовуються листом управління комунальної власності Львівської міської ради № 23025818 від 31 жовтня 2009 року, яким підтверджується обізнаність позивача про відчуження спірного нежитлового приміщення ОСОБА_4 , однак знаючи про порушення прав територіальної громади, Львівська міська рада своєчасно не звернулася до суду з позовом.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційні скарги Львівської міської ради, управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги Львівської міської ради задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 69 кв. м, під індексами 5-13, 5-14, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 69 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В.

У задоволенні позовних вимог Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У. В. відмовлено.

Розподілено судові витрати.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про витребування майна та скасування реєстрації права власності на нього за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, апеляційний суд дійшов висновку про непропущення позивачем позовної давності для подання позову. Апеляційний суд вказав, що наявна у справі копія листа управління комунальної власності Львівської міської ради № 23025818 від 31 жовтня 2009 року, яким нібито підтверджується обізнаність позивача про відчуження спірного приміщення ОСОБА_4 , не може братися до уваги, оскільки становить собою незасвідчену належним чином копію документу невідомого походження, тобто є неналежним доказом, оскільки за відсутності його оригіналу встановити достовірність цього документа як доказу неможливо.

Право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час державної реєстрації права власності на цей об`єкт приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. за ОСОБА_4 30 березня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29933715 від 07 червня 2016 року, відтак саме з цього часу для позивача почався перебіг строк позовної давності за позовом, який подано до суду у червні 2017 року, тобто в межах позовної давності.

За таких обставин позовні вимоги про витребування спірного майна на користь позивача та відповідно про скасування державної реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У. В. як неналежного відповідача у спірних правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 червня 2022 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року.

У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року ОСОБА_1 вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-117цс12, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15 та постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 372/1036/15-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 09 грудня 2020 року у справі № 354/619/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 461/7741/17. Зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, а саме, не досліджені зібрані у справі докази і, крім того, судом відмовлено у задоволенні клопотання про застосування позовної давності у справі.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Львівській міській раді на праві комунальної власності належить нежитлове приміщення площею 69 кв. м, під індексами 5-13, 5-14, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 грудня 2013 року № 288394.

Підставою виникнення права комунальної власності було рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1826, на виконання якого видано свідоцтво про право власності від 29 грудня 2010 року та витяг про державну реєстрацію прав № 28790614 від 26 січня 2011 року обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Відповідно до договору оренди № Ш-8559-13 від 05 лютого 2013 року, укладеного між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради як орендодавцем та ТОВ «Карнеліт» як орендарем, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якимів Н .Б., нежитлове приміщення, що позначене в технічній документації під індексами 5-13, 5-14, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , передано в оренду на п`ять років (з 05 лютого 2013 року до 05 лютого 2018 року).

Договором № Ш-8559-13 (Д-13) від 06 грудня 2013 року, укладеним між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ТОВ «Карнеліт», посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О. С., до договору оренди № Ш-8559-13 від 05 лютого 2013 року внесено зміни.

Чітко визначено його предмет, балансоутримувача приміщення та належність предмета оренди територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. Від імені директора ТОВ «Карнеліт» діяла відповідач ОСОБА_1 .

Договір оренди № Ш-8559-13 (Д-13) із ТОВ «Карнеліт» розірваний рішенням Господарського суду Львівської області від 19 грудня 2018 року (справа № 910/10623/18).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме, щодо об`єкта нерухомого майна площею 69 кв. м у будинку АДРЕСА_1 , 30 березня 2016 приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. здійснив державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 . Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29933715 від 07 червня 2016 року. Підставою для виникнення права власності вказано дублікат реєстраційного посвідчення, виданий 29 травня 2012 року обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та розпорядження Галицької районної адміністрації від 16 квітня 2002 року № 312.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 жовтня 2016 року № 31788881 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І. цього ж дня зроблено запис про право приватної власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_3 . Підставою виникнення права власності зазначено договір від 07 жовтня 2016 року № 794, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І.

11 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 жовтня 2016 року № 31862954 внесено запис № 16895922 про право спільної часткової власності із розміром частки 1/2 за ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11 жовтня 2016 року № 3009, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В.

11 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 жовтня 2016 року № 31863215 внесено запис № 16896130 про право спільної часткової власності, із розміром частки 1/2 за ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11 жовтня 2016 року № 3009, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У. В.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України закріплює право на звернення до суду за захистом свого права і встановлені способи захисту, серед яких є визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За статтями 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем

і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

За статтями 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Правові підстави, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача,

є вичерпними.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх правочинів щодо спірного майна недійсними (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2022 року в справі № 463/6249/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц зробила висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі

статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним

(частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року

у справі № 522/7636/14-ц викладено висновок про те, що за статтею 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Суди встановили, що розпорядження Галицької районної державної адміністрації від 16 квітня 2002 року № 312, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на спірне нежитлове приміщення, не існує. Також не видавалося ОСОБА_4 обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» реєстраційне посвідчення від 29 травня 2012 року щодо права власності на спірне приміщення. При цьому Львівська міська рада згоди на відчуження цього майна ОСОБА_4 (або іншим особам) не надавала.

Дані обставини не заперечувалися сторонами при розгляді справи судами.

Установивши, що спірне нежитлове приміщення належать територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на їх вибуття, зокрема, у зв`язку із підробленням первинного правовстановлюючого документа та переходу на його підставі права власності до ОСОБА_4 не виявляла, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для витребування цього нерухомого майна від останніх його набувачів на користь позивача, а також відповідно і скасування реєстрації права власності на спірне майно за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом: у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 461/7082/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 464/231/17,

від 27 жовтня 2020 року у справі № 465/2018/17, від 09 листопада 2020 року

у справі № 461/5414/17, від 15 квітня 2021 року в справі № 463/4418/17, від 23 грудня 2022 року в справі № 463/6249/16-ц, від 09 січня 2023 року в справі № 461/7749/16-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, є необґрунтованими,

з огляду на таке.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі

статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися

до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

(стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається

з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 697/2434/16-ц.

Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими,

а стороною у справі заявлено про застосування позовної давності, суд зобов`язаний керуватися статтею 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право).

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 738/1781/18.

На віндикаційні позови поширюється стаття 257 ЦК України щодо загальної позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц).

У справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло із комунальної власності 30 березня 2016 року, коли право власності на це приміщення було зареєстровано за ОСОБА_4 . Львівська міська рада звернулася із позовом до суду у червні 2017 році, тобто в межах позовної давності.

Верховний Суд вважає такий висновок апеляційного суду законним та належним чином обґрунтованим.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи заяву про застосування позовної давності вказувала, що позивачу було відомо про відчуження спірного нежитлового приміщення у 2009 році, зокрема, згідно листа управління комунальної власності Львівської міської ради № 23025818 від 31 жовтня 2009 року, який адресований начальнику обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Знаючи з 31 жовтня 2009 року про порушення прав територіальної громади, Львівська міська рада своєчасно (в межах трирічного строку позовної давності) не звернулася з вимогою про витребування цього майна, а подала позов у червні 2017 року із пропуском позовної давності.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Наслідком недотримання вимог статті 95 ЦПК України є виключення письмового доказу з числа доказів і розгляд справи на підставі інших доказів (частина одинадцята статті 83 ЦПК України).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що наявна у справі копія листа управління комунальної власності Львівської міської ради № 23025818 від 31 жовтня 2009 року, яким підтверджується обізнаність позивача про відчуження спірного приміщення ОСОБА_4 , не може братися до уваги, оскільки становить собою незасвідчену належним чином копію документа невідомого походження, оскільки за відсутності його оригіналу встановити достовірність цього документа як доказу неможливо. Тобто, цей документ є неналежним доказом у справі, а тому апеляційний суд за частиною одинадцятою статті 83 ЦПК України правильно не взяв його до уваги. Отже висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись з позовом у червні 2017 року Львівська міська рада пропустила позовну давність є безпідставним та таким, що не підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою суду першої інстанції від 13 травня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування з обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оригіналу листа правління комунальної власності Львівської міської ради від 31 жовтня 2009 року № 23025818, який адресовано начальнику обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із печаткою обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» вхід № 10703 від 10 листопада 2009 року. Однак на виконання цієї ухвали обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» повідомило про відсутність такого у зв`язку із вилученням низки документів 02 червня 2017 року внаслідок проведення обшуку СУ ГУНП у Львівській області за ухвалою слідчого судді від 24 травня 2017 року.

Сторони, зокрема, відповідачі, не скористалися своїм правом на отримання даного доказу самостійно та подачі до суду, або подання клопотання про витребування судом оригіналу цього доказу із СУ ГУНП у Львівській області.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом із цим, оскільки відповідачами чи третьою особою не вчинялися відповідні дії, які б свідчили про володіння та користування спірним майном до проведення державної реєстрації права приватної власності на ці приміщення, а державна реєстрація права власності була здійснена лише у 2016 році, об`єктивним є той факт, що до моменту реєстрації позивач не міг знати про існування обставин, за яких стороння особа вважає спірне майно своєю приватною власністю.

Апеляційний суд правильно вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що звернувшись з позовом у червні 2017 року Львівська міська рада пропустила позовну давність є безпідставним, оскільки не підтверджуються матеріалами справи.

Право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час реєстрації права власності на цей об`єкт приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І. за ОСОБА_4 30 березня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29933715 від 07 червня 2016 року, відтак саме з цього часу для позивача почав перебіг строк позовної давності за позовом, який подано до суду у червні 2017 року, тобто в межах загальної (трирічної) позовної давності.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом: у постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 463/4418/17, від 04 серпня 2021 року в справі № 461/7741/17, від 23 грудня 2022 року в справі № 463/6249/16-ц у подібних правовідносинах.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши належним чином дійсні обставини спірних правовідносин, дійшов правильного висновку про не пропущення позовної давності Львівською міською радою у даній справі, та як наслідок - відсутність підстав для застосування наслідків її спливу.

Задоволення апеляційним судом вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на спірний об`єкт нерухомого майна не впливає на правильність вирішення спору по суті. За таких обставин Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом висновку, викладеного, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 січня 2023 року в справі № 461/7749/16-ц, у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 464/231/17 у подібних спірних правовідносинах.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правильно задовольнив позовні вимоги Львівської міської ради до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку із їх обґрунтованістю.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У. В. як до неналежного відповідача у спірних правовідносинах, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

Аргументи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-117цс12, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15 та постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 372/1036/15-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 09 грудня 2020 року у справі № 354/619/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 461/7741/17 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, тому що у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі в частині недослідження доказів (підстава касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України), не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Проаналізувавши зміст постанови апеляційного суду з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний зміст.

Отже, аргументи відповідача ОСОБА_1 , що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук