ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5780/23 Справа № 174/325/23 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А.А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року про відмову у відкритті провадження

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Вільногірська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - Вільногірська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

ОСОБА_1 просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме належності їй правовстановлюючих документів: трудової книжки НОМЕР_1 на ім`я (російською мовою) ОСОБА_1 , трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я (російською мовою) ОСОБА_1 із зазначенням періоду роботи з 15.10.1981 по 01.11.1981, архівної довідки №12 від 31.01.2018 з періодом роботи з 23.07.1981 по 21.09.1981, архівної довідки №97 від 31.10.2018 з періодом роботи з 15.03.1980 по 13.10.1980. Встановлення зазначених фактів їй необхідно для здійснення свого права на отримання пенсійного забезпечення.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересована особа - Вільногірська міська рада - відмовлено у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснено заявниці, що вона має право звернення із такими вимогами в порядку КАС України.

В апеляційній скарзі на ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 ст.293 ЦПК України передбачено перелік справ, що підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження, серед яких є також така категорія справ, як встановлення факту, що має юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч.1 ст.315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У справі №287/167/18-ц Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 постанови від 30 січня 2020 року зазначила: «Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній».

У постанові від 22 березня 2023 року по справі №290/289/22-ц Верховний Суд зазначив, що визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, Суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям. Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, із змісту даної постанови слідує, що у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду, і якщо вимоги заявника за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами з державою, то вони не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства оскільки за предметом та можливими правовими наслідками такий спір існує у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи визначені законом завдання цивільного судочинства, Верховний Суд визнав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Аналогічні по суті висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

До основних завдань ПФУ відноситься реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу, тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення - належності їй правовстановлюючих документів, вбачається, що встановлення цих фактів їй необхідно для звернення до Пенсійного фонду України для призначення пенсії, тобто реалізації її права на пенсійне забезпечення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане свідчить про те, що між заявницею та Пенсійним фондом України виник спір, пов`язаний з правом заявниці ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення, і цей спір не пов`язаний з будь-якими цивільними правами та обов`язками заявниці, їх виникненням, існуванням та припиненням, а відтак за своїм предметом та можливими правовими наслідками, вимоги заявниці пов`язані з публічно-правовими відносинами з державою, а отже не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів, враховуючи правову мету звернення заявниці ОСОБА_1 до суду, яка полягає у реалізації її права на пенсійне забезпечення та недопустимість ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим, погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту слід відмовити, оскільки спір, який виник між заявницею ОСОБА_1 та Пенсійним Фондом України підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що встановлення факту належності правовстановлюючого документа (трудових книжок),архівних довідок заявниці не пов`язані з публічно-правовими відносинами з державою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у спірних правовідносинах суд першої інстанції правильно врахував правову мету звернення ОСОБА_1 до суду, і правильно врахував вимоги заявниці за своїм предметом та можливими правовими наслідками, які пов`язані з публічно-правовими відносинами з державою, а тому вони не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства оскільки за предметом та можливими правовими наслідками такий спір існує у сфері публічно-правових відносин (Аналогічний висновок у постанові від 22.03.2023 року по справі №290/289/22-ц).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова