Справа №949/1528/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

при секретарі судового засідання Катюха К.В.,

за участю:

представника позивача - адвоката Романчук І.І.,

представника відповідача - адвоката Волошина І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним.

Позовні вимоги мотивує тим, що впродовж тривалого часу ним здійснювалася господарська діяльність з роздрібної торгівлі товарами широкого вжитку на ринку "Дикий" в м. Рівне. З метою необхідності поповнення обігових коштів, 12 квітня 2019 року ним було одержано в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США на підставі договору позики №1/19, укладеного в простій письмовій формі. В день укладення зазначеного договору позики ОСОБА_2 передав йому грошові кошти, про що ним було написано розписку. Даний договір ним було укладено строком на 12 місяців з кінцевим строком повернення - 12 квітня 2020 року зі сплатою 5% на місяць. Внаслідок різкого погіршення фінансової ситуації, викликаної рядом об`єктивних чинників, пов`язаних з запровадженням карантину, зупинення заготівельної діяльності на базарах України, які тривали впродовж 2019-2020 року - його підприємницька діяльність була зупинена, внаслідок чого, він залишився без будь-якого доходу від підприємницької діяльності. В перших числах квітня 2020 року, він вкотре зустрівся з ОСОБА_2 , який пояснив, що йому співпрацювати із ним, як позичальником, не вигідно, оскільки він сплачує відсотки хаотично та не в повному обсязі. Кредитором було запропоновано змінити форму погашення заборгованості шляхом збільшення тіла позики за рахунок капіталізації відсотків. За його підрахунками борг станом на 12 квітня 2020 року становив 85527 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім) доларів США, з яких: 60000 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 25527 доларів США - заборгованість за відсотками. 12 квітня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено новий договір позики №2-12/04/2020, відповідно до якого в позичальника виник обов`язок сплатити кредитору суму боргу в розмірі 85527 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім) доларів США впродовж наступних 110 місяців, до 12 червня 2029 року. Позика була надана на платній основі з розрахунку сплати 1 (один) відсоток в місяць від залишку заборгованості. Починаючи з 12 травня 2020 року, він виконує взяті на себе зобов`язання шляхом сплати платежів, визначених графіком платежів, що підтверджується актами приймання - передачі грошових коштів. Пунктом 4.1 договору позики від 12 квітня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 встановлено, що позикодавець зобов`язаний надати суму позики в момент підписання Договору. Підтвердженням факту отримання суми позики є підписання сторонами цього договору та підписання акту прийому-передачі грошових коштів за цим договором. Жодних актів прийому-передачі грошових коштів за договором від 12 квітня 2020 року, ним не підписувалось, адже жодних коштів за вказаним договором він не отримував. Сума позики за даним договором визначалась ними виходячи з фактичної заборгованості за договором №1/19 від 12 квітня 2019 року. Таким чином, договір від 12 квітня 2020 року за своєю природою був договором новації боргу, який включав в себе зміну розміру заборгованості шляхом капіталізації заборгованості за нарахованими і не сплаченими відсотками до заборгованості за тілом кредиту зі сформованої таким чином суми заборгованості з розстроченням платежів на 110 місяців та зміною відсоткової ставки за фактичне користування позикою. Як висновок, договір позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , вчинено для приховання договору новації боргу, який виник внаслідок невиконання умов договору позики від 12 вересня 2019 року. Проте, станом на сьогоднішній день, відповідач ОСОБА_2 даний факт не визнає, стверджуючи про існування двох боргових зобов`язань, тим самим, фактично збільшуючи суму боргу вдвічі, внаслідок чого постала загроза безпідставного стягнення неіснуючого боргу, у зв`язку із цим, він змушений звернутися з даним позовом до суду.

Представника позивача - адвокат Романчук І.І. позов підтримала та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Волошин І.В. в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

16 грудня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він позов не визнає з огляду на те, що позивачем не доведено, що договір позики від 12 квітня 2020 року є удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору новації боргу, що виник внаслідок невиконання договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року. У цій справі позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що укладаючи договір позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, воля сторін була спрямована саме на укладення договору новації боргу, що виник внаслідок невиконання договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року. Наданими доказами, навпаки, підтверджується, шо відносини між сторонами за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року не припинилися у зв`язку із укладенням договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, а існували паралельно. За змістом пункту 1.1 договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти в розмірі та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути Позикодавцеві грошові кошти в розмірі та порядку, встановлених цим Договором. Отже, зі змісту договору вбачається, що воля сторін була спрямована саме на укладення договору позики. У нього не було жодного іншого наміру, окрім передбаченого умовами договору, про що свідчить також його підпис у договорі. Під час укладення вказаного договору позики у сторін, зокрема і у позивача, не було жодних перешкод в укладенні договору новації, проте такі умови ними не обговорювались та ними не було досягнуто домовленості щодо припинення боргових зобов`язань ОСОБА_1 внаслідок укладення договору позики від 12 квітня 2020 року. Та обставина, що він звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 , а також поручителів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, пені та 3% річних, свідчить про те, що у нього відсутній та не було наміру приховати укладення з позивачем договору новації боргу шляхом укладення договору позики 2020 року. Також зазначає, що у нього досі наявний оригінал розписки про отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 2019 року. Тобто, оригінал розписки при підписанні договору позики від 2020 року він позивачу не передавав, що, в свою чергу, могло б підтверджувати новацію боргу та припинення зобов`язань за договором позики 2019 року. У самому договорі позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року немає жодної згадки про договір позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, а також про припинення будь-яких попередніх зобов`язань між сторонами у зв`язку з укладенням такого договору. Проте, умови договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року не містять умов про заміну/припинення зобов`язання за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року новим зобов`язанням за договором позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року. Отже, оскільки сторони в договорі позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року не вказали про намір вчинити новацію, то первинне зобов`язання за договором позики №1/19 від 19 квітня 2019 року не припинилося, а продовжує діяти поряд з новим - за договором позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року. У якості обґрунтування укладення договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року саме на "заміну" договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, ОСОБА_1 стверджує, що розмір заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року нібито за його підрахунками станом на 12 квітня 2020 року становив 85527 доларів США, з яких 60000 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 25527 доларів США заборгованість за відсотками. Але такі розрахунки (в частині здійснення оплати відсотків ОСОБА_1 ) не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Отже, оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відсотків на загальну суму 10473 доларів США, то твердження про зміну розміру заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року шляхом капіталізації заборгованості за нарахованими і не сплаченими відсотками до заборгованості за тілом кредиту зі сформованої таким чином суми заборгованості з розстроченням платежів на 110 місяців та зміною відсоткової ставки, є абсолютно надуманими. Твердження ОСОБА_1 про те, що договір позики №1/19 від 19 квітня 2019 року у зв`язку з новацією, суперечить іншим доказам, підтверджується зокрема, розрахунком суми заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квтіня 2019 року станом на 25 травня 2021 року, який власноручно підписаний ОСОБА_1 28 травня 2021 року, тобто вже після укладення договору позики від 12 квітня 2020 року. У даному випадку відсутність в договорі позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року вказівки про припинення зобов`язань за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, наявність у нього оригіналу розписки ОСОБА_1 від 12 квітня 2019 року, а також розписки від 28 травня 2021 року про розмір його заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, факт його звернення до Рівненського міського суду Рівненської області з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, є достатніми доказами відсутності новації боргу. А отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин 1, 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, ОСОБА_2 (Позикодавець) в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язується надати ОСОБА_1 (Позичальнику) грошові кошти, в розмірі та на умовах, визначених Договором, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути Позикодавцеві грошові кошти в розмірі та порядку, встановлених Договором (пункт 1.1 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, сума позики становить за цим Договором 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США.

Позичальник зобов`язається сплачувати Позикодавцю кошти за користування позикою з розрахунку 5 (п`ять) відсотків на місяць (пункт 2.2 Договору).

Відсотки за позикою нараховуються щомісяця на суму залишку позики та сплачуються Позичальником до 12 (дванадцятого) числа кожного наступного місяця включно (пункт 2.3 Договору).

Строк надання позики Позичальника становить 12 (дванадцять) календарних місяців (пункт 3.1 Договору).

Остаточний термін повернення суми позики є "12" квітня 2020 року, включно (пункт 3.2 Договору).

Підтвердженням факту отримання суми позики є розписка Позичальника про отримання в борг грошових коштів (пункт 4.1 Договору).

По настанні дати, вказаної в пункті 3.2 Договору, Позичальник зобов`язується протягом дня повернути суму позики. Підтвердженням факту повернення суми позики є письмова заява (розписка) Позикодавця (пункт 4.2 Договору).

Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 12 квітня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 60000 доларів США (шістдесят тисяч доларів США).

За змістом розписки вбачається, що грошові кошти позичені ОСОБА_1 з метою розвитку особистого бізнесу, а саме торгівлі господарчими товарами в м. Рівне.

Позика є відсотковою та ОСОБА_1 зобов`язується повернути позику до 12 квітня 2020 року у відповідності до положень статті 1049 Цивільного кодексу України (обов`язок позичальника повернути позику) та з врахуванням 5 % (відсотків) місячних від суми позики.

Копія розписки наявна в матеріалах справи.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статей 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року №369/3340/16-ц.

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 12 квітня 2019 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

У відповідності до статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, суд вважає доведеним факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 60000 доларів США у позику від ОСОБА_2 на умовах, визначених договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року.

Окрім того, судом встановлено, що 12 квітня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики №2-12/04/2020 (а.с.9-12).

Згідно вказаного договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, а саме пункту 2.1, сума позики за договором становить 2343439,80 грн, що є еквівалентом 85527 доларів США, відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на день укладання договору.

Пунктом 4.1 Договору позики від 12 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що позикодавець зобов`язаний надати суму позики в момент підписання Договору. Підтвердженням факту отримання суми позики с підписання сторонами цього договору та підписання акту прийому-передачі грошових коштів за цим договором.

Як вбачається із позовної заяви, позивач ОСОБА_1 вважає порушеним свій інтерес щодо "відвернення" "загрози безпідставного стягнення неіснуючого боргу", оскільки жодних актів прийому-передачі грошових коштів за договором позики від 12 квітня 2020 року, він не підписував, адже жодних коштів за вказаним договором не отримував. Сума позики за даним договором визначалась сторонами виходячи з фактичної заборгованості за договором №1/19 від 12 квітня 2019 року. Таким чином, договір від 12 квітня 2020 року за своєю природою був договором новації боргу, який включав в себе зміну розміру заборгованості шляхом капіталізації заборгованості за нарахованими і не сплачиними відсотками до заборгованості за тілом кредиту зі сформованої таким чином суми заборгованості з розстроченням платежів на 110 місяців та зміною відсоткової ставки за фактичне користування позикою. Як висновок, договір позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, укладений між ним сторонами, вчинено для приховання договору новації боргу, який виник внаслідок невиконання умов договору позики від 12 вересня 2019 року.

Відповідно до вимог статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року по справі №725/4816/19, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Дослідивши матеріали справи, зокрема договір позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, судом встановлено, що у даному договорі немає жодної інформації стосовно договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, а також жодної інфоормації про припинення будь-яких попередніх зобов`язань, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням такого договору.

Крім того, умови договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року не містять умов про заміну/припинення зобов`язання за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, тобто новим зобов`язанням за договором позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року.

Згідно частин 1, 2 статті 604 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №569/1037/18, до умов новації належать:

- нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне;

- сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а "домовленість про новацію", про яку йдеться в частині 2 статті 604 Цивільного кодексу України - це договір про заміну зобов`язання;

- вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для його зобов`язання;

- наявність наміру сторін вчинити новацію. про який сторони повинні обов`язково вказати в договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим;

- дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що випливає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається);

- зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі;

- допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

У постанові від 27 листопада 2019 року по справі №340/385/17 Верховний Суд також підтвердив правильність висновків судів попередніх інстанцій "про те, що договір позики від 26 вересня 2014 року, на підставі якого пред`явлено позов, не є договором новації боргу, оскільки в ньому відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін".

У вищевказаній постанові також була сформульована правова позиція, згідно з якою: "Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору е: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі".

За змістом пункту 1.1 договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти в розмірі та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути Позикодавцеві грошові кошти в розмірі та порядку, встановлених цим Договором.

Отже, зі змісту вказаного договору вбачається, що воля сторін була спрямована саме на укладення договору позики.

Тому, оскільки сторони в договорі позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року не вказали про намір вчинити новацію, то первинне зобов`язання за договором позики №1/19 від 19 квітня 2019 року не припинилося, а продовжує діяти поряд з новим - за договором позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року.

У даному випадку відсутність в договорі позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року вказівки про припинення зобов`язань за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, наявність у відповідача ОСОБА_2 оригіналу розписки ОСОБА_1 від 12 квітня 2019 року, а також розписки від 28 травня 2021 року про розмір його заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, а також факт звернення ОСОБА_2 до Рівненського міського суду Рівненської області з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, на думку суду, є достатніми доказами відсутності новації боргу.

Згідно вимог частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стосовно того, що позивач ОСОБА_1 жодних коштів за договором позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року не отримував, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 вересня 2020 року по справі №569/24347/18, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 (провадження №61-33033св18).

Згідно вимог частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу подано копію ордеру на надання правчничої (правової) допомоги (а.с.63), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.85), копію договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2021 року (а.с.80), копію додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2021 року (а.с.81).

Згідно поданої додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2021 року, клієнт та адвокатське бюро погодилися, що адвокатському бюро буде сплачено гонорар в сумі 20000 грн. за надання таких послуг: підготовка та подання відзиву на позовну заяву до Дубровицького районного суду Рівненської області по цивільній справі №949/1528/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним; представництво інтересів клієнта в Дубровицькому районному суді Рівненської області під час розгляду цивільної справи №949/1528/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним.

На підтвердження сплати зазначених сум надано квитанцію до прибуткового касового ордера №10/12/21 від 10 грудня 2021 року на суму 6000 грн. та квитанцію від 23 грудня 2021 року на суму 14000 грн. (а.с.82,84).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу у цій справі.

Тому, на підставі вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 264, 265, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень).

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

У відповідності до підпункту 15.5) пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Відомості про учасників справи згідно пункту 4 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 10 листопада 2023 року.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду К.М. Отупор