справа № 489/458/22 провадження №2/489/461/23
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Клюсевич-Шарапової Н.М.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними,

встановив:

У січні 2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 в якій він просить визнати недійсними, укладені між ним та відповідачем, договори дарування квартири від 22.11.2011, посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського територіального округу Шалапухою М.В. зареєстровані в реєстрі за №1305 та №1307, за умовами яких він подарував відповідачу квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , та скасувати записи про проведену державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 14.08.2008 він від свого імені та від імені його матері ОСОБА_5 продав належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 та на отримані кошти придбав за договором купівлі продажу квартири від 04.09.2008 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстрував на себе. А на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті матері, отримав у спадок квартиру АДРЕСА_4 .

20.10.2010 під час руху на своєму автомобілі, у темну пору доби, за межами населених пунктів, він скоїв наїзд на пішохода, який від отриманих в результаті травм, помер та місті ДТП.

По факту ДТП була порушена кримінальна справа відносно нього, яка розслідувалася до кінця літа 2012 року та закрита постановою слідчого від 20.08.2012 за відсутності в його діях складу злочину, передбаченого статтею 286 КК України.

З метою запобігання втрати житла та його приховування, уникнення звернення стягнення за можливими позовами родичів загиблого про відшкодування шкоди, він подарував вказані дві квартири своїй дружині ОСОБА_4 вчинив зазначену угоду та вважав, що квартира залишиться в їх сім`ї. При цьому між ними було домовлено, що таке дарування є фіктивним та квартири повністю залишаються в його розпорядженні та дружина не мала права вчиняти без його згоди будь-які дії щодо розпорядження цим майном.

З метою запобігання звернення стягнення за цивільними позовами родичів загиблого на його частку у спільному майні подружжя 10.01.2012 вони з ОСОБА_4 розлучився.

Після закриття кримінальної справи повторно зареєстрували шлюб 01.12.2012.

З 2013 року ОСОБА_4 виїхала на заробітки до Республіки Польщи, де проживає до теперішнього часу, після чого у них змінилися сімейні відносини.

За час перебування у Польщі з 2014 - 2017 роки ОСОБА_4 тричі приїжджала в Україну та просила продати подаровані їй квартири, а отримані грошові кошти використати на придбання нерухомості в місті Києві, де проходив службу її син.

Ознайомившись з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обох квартир, з`ясувався, що станом на 12.11.2017 ОСОБА_4 таємно, без повідомлення його та узгодження з ним, ІНФОРМАЦІЯ_1 подарувала квартири сину ОСОБА_6 .

Дізнавшись про порушення свого права, в листопаді 2017 року він звернувся з позовом по визнання недійним договору дарування квартири до Заводського районного суду міста Миколаєва (справа № 487/6107/17) та відносно іншої квартири в грудні 2017 року до Ленінського районного суду міста Миколаєва (справа № 489/6021/17).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.10.2018 залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.01.2018 та постановою Верховного Суду від 10.06.2021, в позові відмовлено з підстав недоведеності укладення договору дарування під впливом тяжких обставин.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018 у позові відмовлено з підстав недоведеності укладення договору дарування під впливом тяжких обставин.

Посилаючись на наведені обставини та те, що договора дарування між ним та відповідачем були укладено фіктивно, з метою запобігання звернення стягнення за цивільними позовами родичів загиблого, позивач звернувся до суд з вказаним позовом.

У відзиві на позовну заяву від 14.03.2023 представник відповідача в задоволені позовних вимог просила відмовити. Вказала, що у позовній заяві невірно надано процесуальний статус особам, не залучено всіх осіб, на чиї права та обов`язки може вплинути рішення у справі, а також позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є третіми особами, хоча дана справа стосується права власності останніх покупців майна теперішніх власників. Також не залучено до участі у справі приватних нотаріусів, які посвідчували оспорювані позивачем договора.

Позивач просить скасувати записи про державну реєстрацію права власності майна на підставі договорів дарування за відповідачем. Разом з тим таке рішення не можливо виконати, оскільки згідно реєстру права власності відповідач не є власником спірного майна.

Визнання договорів недійсними не забезпечить прав позивача, оскільки кінцевими власниками майна є треті особи, які є добросовісними набувачами. Тому позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права. У даному випадку належним способом захисту порушеного права є звернення до суду з віндикаціним позовом в порядку статі 388 ЦК України.

Крім того, даний спір вже розглядався судами та винесено рішення, що набрало законної сили з приводу аналогічного спору, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 11 частини першої статті 257 ЦПК України.

Також позивачем пропущений трирічний строк позовної давності на звернення до суду для захисту порушеного права, який має обраховуватися з листопада 2017 року, коли він дізнався про порушення свого права.

У відповіді на відзив від 22.03.2022 позивач вказав на безпідставність доводів представника відповідача та просив його позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 31.01.2023 відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення рішення.

Ухвалою суду від 27.04.2023 за клопотанням позивача виключено зі складу учасників справи третіх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та за відсутності інших клопотань і заяв учасників, після з`ясування думки сторін щодо позовних вимог і за їх згодою, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в задоволені позовних вимог просила відмовити з підстав наведених нею у відзиві.

Суд, вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 18.11.2007 до 10.01.2012.

01.12.2012 повторно зареєстрували шлюб, який рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.09.2018 розірвано.

22.11.2011 року, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованому в реєстрі за № 1305 та договір дарування квартири від 22.11.2011, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 1307 та посвідчені приватним нотаріусом Шалапухою М.В.

Факт належності на момент відчуження вказаних квартири на праві особистої власності позивачу ОСОБА_3 відповідачем не оспорюється.

Позивач зазначає, що 20.10.2010 за його керуванням сталася ДТП внаслідок якої він скоїв наїзд на пішохода, який від отриманих травм, помер та місті ДТП.

По даному факту була порушена кримінальна справа відносно нього, яка розслідувалася до кінця літа 2012 року та була закрита постановою слідчого від 20.08.2012 за відсутності в його діях складу злочину, передбаченого статтею 286 КК України.

Тому, з метою запобігання втрати житла та його приховування, уникнення звернення стягнення за можливими позовами родичів загиблого про відшкодування шкоди, він подарував квартири своїй дружині ОСОБА_4 .

Наведені обставини підтверджуються рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва (справа № 487/6107/17) та Ленінського районного суду міста Миколаєва (справа № 489/6021/17).

З вказаних рішень встановлено, що в 2017 році позивач звертався до суд з позовом про визнання договорів дарування квартир недійсними з підстав їх укладення під впливом тяжких обставин.

Проте, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.10.2018 залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.01.2018 та постановою Верховного Суду від 10.06.2021, в позові відмовлено. Також відмовлено в позові ОСОБА_1 рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.12.2018.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.11.2017 позивач підтвердив, що відповідач ОСОБА_4 :

- 27.10.2017 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черповицьким М.Ю. (номер запису про право власності: 23056502);

- 27.10.2017 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черповицьким М.Ю. (номер запису про право власності: 23055418).

Також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2022 позивач підтвердив, що:

- ОСОБА_7 з 01.06.2020 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 1018 (номер запису про право власності: 36697446);

- ОСОБА_8 з 11.04.2019 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 313 (номер запису про право власності: 31135645).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що оспорювані договори дарування є фіктивними, оскільки сторони їх уклали з метою приховання майна від виконання в майбутньому за цивільними позовами родичів потерпілого, який помер внаслідок ДТП.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У справі, яка розглядається, установлено, що на підставі договорів дарування від 22.11.2011 позивач передав в дар відповідачу, з якою на той час перебував в зареєстрованому шлюбі, спірні квартири.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що на момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження.

В подальшому, 10.01.2012 сторони розірвали шлюб та повторно його зареєстрували 01.12.2012, в якому перебували до 20.09.2018.

Кримінальне провадження відносно позивача за статтею 286 КК України, закрито постановою слідчого від 20.08.2012, тобто коли сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, а після повторної реєстрації шлюбу сторони не перереєстрували нерухоме майно на позивача, як первісного власника.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що правові наслідки згідно оспорюваних договорів дійсно настали, так як сторони цих договорів вчинили всі передбачені договорами дії, внаслідок чого відповідач набула право власності на спірні квартири.

Посилання позивача на фіктивність договорів дарування з тих підстав, що ці правочини укладені з метою уникнення можливого звернення стягнення на його майно в рахунок погашення боргових зобов`язань за можливими цивільними позовами родичів потерпілого не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи позивач не довів наявність таких обставин, зокрема як те, що станом на момент укладення оспорюваних договорів у нього існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед третіми особами та що спірне майно було передано в дар відповідачу на момент виникнення такого боргового зобов`язання.

У зв`язку із наведеним, суд вважає відсутніми правові підстави для визнання цих правочинів недійсним з підстав фіктивності.

Аналогічний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 369/1943/20/ (провадження № 61-18790св21).

Крім того, з позову вбачається, що позивач просить визнати недійсними договори дарування з підстав їх фіктивності, заявляючи вимоги до відповідача, якій він передав у власність спірне нерухоме майно.

Між тим, доданими до позову доказами підтверджено, що на підставі договорів дарування від 27.10.2017 відповідач передала в дар спірні квартири своєму сину ОСОБА_6 , який 11.04.2019 та 01.06.2020 на підставі договорів купівлі-продажу відчужив це майно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

В судовому засіданні позивач вважав, що обрав ефективний спосіб захисту порушеного права та суб`єктивний склад відповідачів.

Суд зазначає, що виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № № 712/15369/12 (провадження № 61-31156св18) зроблено висновок що, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

За такого, суд погоджується з доводами представника відповідача, про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

Щодо реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_5 , така реєстрація, з огляду на встановлені обставини, не має правого значення. Крім того, так як реєстрація позивача за вказаною адресою повторно проведена 04.08.2021, тобто після відчуження нерухомого майна ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні» від 01.02.2022, а як зазначає сам позивач з 06.10.2006 року він проживає в садовому будинку у садівничому товаристві «Нива» на території Кир`яківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

З урахуванням наведеного та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наведених вище мотивів.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позову по суті заявлених вимог, необхідність в наданні судом оцінки заяві відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності відсутня.

Відсутні підстави і для закриття провадження у справі відповідно до пункту 11 частини першої статті 257 ЦПК України, на що вказувала представник відповідача. оскільки різні підстави визнання правочинів недійними за позовами позивача у 2017 році та в даній справ.

Ухвалою суду від 31.01.2023 позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення. Тому, в зв`язку із відмовою в позові з позивача на користь держави на підставі положень статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 коп.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто діві гривні 40 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; адреса листування: АДРЕСА_6 , ВПЗ № 34;

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 24.07.2023.

Суддя І.В.Коваленко