Справа № 201/7428/22
Провадження № 2/201/439/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25 квітня 2023 року м Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд, враховуючи подані уточнення, визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого позову із врахуванням уточнень, позивач зазначив, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

02 грудня 2005 року в житлі була зареєстрована ОСОБА_4 , в якості дружини відповідача, проте оскільки сімейні відносини були припинені, а подальше спільне життя як подружжя неможливе та збереження шлюбу суперечило інтересам сторін, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2019 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач вважає, що на даний час відповідачка порушує право позивача на користування і розпорядження майном. Всі комунальні витрати та забезпечення житлового стану здійснює позивач за власні кошти.

Відповідачка на початку березня 2022 року виїхала з житлового приміщення і за інформацією, яку має позивач, з квітня місяця ОСОБА_4 знаходиться за кордоном і в Україну не поверталась.

Відповідачка не несе ніяких витрат з утримання квартири, не приймає участь у спільному побуті, не є членом сім`ї. Ніяких перешкод у проживанні відповідачки не чинилось, вона добровільно в березні 2022 року поїхала з квартири. Реєстрація в квартирі відповідачки створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею.

Наявність будь яких угод між сторонами щодо умов, порядку та строків користування житлом або збереженням за відповідачкою права на проживання у зазначеному житловому приміщенні відсутня. (а.с.23-28).

Відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 жовтня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.11-12).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.13-14).

До суду 18 листопада 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. (а.с.15-16).

Ухвалою судді від 21 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про припинення права користування житловим приміщенням залишити без руху, про що повідомити позивача та надати строк для усунення викладених вище недоліків не пізніше п`яти днів з дня вручення йому ухвали про залишено позовної заяви без руху. (а.с.17-18).

08 грудня 2022 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою виправив всі недоліки вказані у вищезазначеній ухвалі. (а.с.20-28).

Ухвалою судді від 08 грудня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. (а.с.45-47).

Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.44).

Відповідач в судове засідання не з`явився про день та час повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №592 від 27 липня 2007 року, сторони перебували в офіційному шлюбі з 27 липня 2007 року. (а.с.29).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.30-32).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу, право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 15 листопада 2004 року. (а.с.33) та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів даного договору. (а.с.34).

В матеріалах справи, також міститься заява свідка- ОСОБА_6 , в якій він свідчить, що ОСОБА_4 з березня 2022 року та по теперішній час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.40).

Відповідно до наданих копій закордонного паспорту відповідачки, на момент подачі позовної заяви вона дійсно перебувала за кордоном. (а.с.37-38).

Згідно копії паспорта громадянина України відповідачка дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.35-36).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України і передбачає право власника використовувати житло для свого власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України). Тому, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння нерухомим майном може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

На момент звернення позивача до суду з позовною вимогою про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , належить за ОСОБА_1 .

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. У подальшому дію правового режиму воєнного стану було неодноразово продовжено, та він продовжує діяти на сьогодні.

Таким чином, суд вважає, що причиною виїзду відповідачки за державний кордон України, стали саме події, які почались 24 лютого 2022 року, а саме початок повномасштабної війни та російської агресії. Отже відсутність відповідачки у жилому приміщенні - є поважною причиною. Належних та допустимих доказів протилежного позивач не надав.

Так, у справі №766/3421/20 позивач просив суд визнати колишню дружину такою, що втратила право користування квартирою. Херсонський апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Зокрема, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає по місцю реєстрації з власної волі, а наявна у справі довідка у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини непроживання відповідачки; також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація його колишньої дружини перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20).

Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.

Крім того позивачем не доведений факт, що реєстрація ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає в користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 власним майном.

Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

З позову вбачається, що відповідач зареєстрована за вказною адресою зі згоди позивача квартиронаймача, а доказів, що відповідач не проживає по місцю реєстрації без поважних, суду не надано.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Тому з цих підстав позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, а також те що позивачем не надано суду належних та допустимих доказі на підтвердження того, що реєстрація його колишньої дружини - відповідача по справі, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися майном, тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст. ст.16, 316, 317, 319, 321,405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України,ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., керуючись ст. ст. 6-13, 81, 133, 258, 259, 263- 265,279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 27 квітня 2023 року.

Суддя С.О. Демидова