РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/19882/21

Провадження № 22-ц/4815/445/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Майданіка В. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Крижов В. С.

учасники справи:

позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ярмольчука Віталія Сергійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 14 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 18.01.2021 року та 19.01.2021 року між ним та ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» було укладено Договори купівлі-продажу, за якими ним придбано два тепловози марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод виготовлювач Камбарський машинобудівельний завод, заводські номера № 3589 та № 3057. Зазначені тепловози були перевезені для зберігання на територію бази за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на день подання позову є відповідач, а дозвіл на зберігання якого надав батько відповідачки ОСОБА_3 , який помер. Факт перевезення підтверджується товарно-транспортними накладними. Просив суд витребувати від відповідача на його користь тепловоз марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод виготовлювач Камбарський машинобудівний завод, заводський №3589 та тепловоз марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод-виготовлювач Камбарський машинобудівельний завод, заводський № 3507.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для застосування положень ст. 387 ЦК України, якою керувався позивач при зверненні до суду з цим позовом, та обґрунтоване відсутністю доказів на підтвердження факту неправомірного заволодіння відповідачем майном позивача, що є обов`язковою умовою для застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, яка передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка володіє майном без достатньої правової підстави.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Ярмольчук Віталій Сергійович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що обраний ним спосіб захисту свого порушеного права є неправильним та йому було слід заявити негаторний позов. Вказує, що позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод, тобто цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані із позбавленням його володіння майном. наголошує, що він якраз і позбавлений права володіння своїми тепловозами, адже ними фактично володіє відповідач, а тому вважає витребування майна з чужого незаконного володіння належним та ефективним способом захисту порушених прав. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 придбав у ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» обладнання два тепловози.

Так, згідно з п. 1.1, 2.1 Договору купівлі-продажу обладнання № 6 від 18.01.2021 року ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» (продавець) зобов`язується у порядку та на умовах, які встановлені договором, передати у власність покупця обладнання, а ФОП ОСОБА_1 (покупець) зобов`язується прийняти та оплатити його у порядки та строки і на умовах, які передбачені договором. Покупець оплачує поставлене обладнання продавцем за наступними цінами: тип-тепловоз, марка ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод-виготовлювач Камбарський машинобудівний завод, заводський № 3589. Загальна ціна обладнання 175 000,00 грн. (без ПДВ), ціна до сплати з урахуванням ПДВ 210 000,00 грн.

Згідно з п. 1.1, 2.1 Договору купівлі-продажу обладнання №15 від 19.01.2021 року, ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» (продавець) зобов`язується у порядку та на умовах, які встановлені договором, передати у власність покупця обладнання, а ФОП ОСОБА_1 (покупець) зобов`язується прийняти та оплатити його у порядки та строки і на умовах, які передбачені договором. Покупець оплачує поставлене обладнання продавцем за наступними цінами: тип-тепловоз, марка ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод-виготовлювач Камбарський машинобудівний завод, заводський № 3057. Загальна ціна обладнання 175 000,00 грн. (без ПДВ), ціна до сплати з урахуванням ПДВ 210 000,00 грн..

Факт оплати товару підтверджується платіжними квитанціями Райфазен банку «Аваль» про перерахування від імені ОСОБА_1 на користь ТзДВ «Рівненський завод» коштів: від 18.01.2021 року № 16 на суму 110 000,00 грн.; від 18.01.2021 року № 19 на суму 100 000,00 грн.; від 19.01.2021 року № 40 на суму 210 000,00 грн.

Передача та отримання товару ФОП ОСОБА_1 підтверджується видатковими накладними від 18.01.2021 року № РН-0000001 та від 19.01.2022 року № РН-0000002 і актами прийому-передачі № 1 від 18.01.2021 року та № 2 від 19.01.2021 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ФОП ОСОБА_1 вказував на протиправне зберігання відповідачем на своїй території його майна двох тепловозів марки ТУ-6А, та вказував, що зазначені тепловози були перевезені для зберігання на територію бази за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на день подання позову є відповідач, а дозвіл на зберігання якого надав батько відповідачки ОСОБА_3 , який помер. У зв`язку з наведеним, ФОП ОСОБА_1 вважає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказуючи на порушення відповідачкою його права власності на два тепловози, ФОП ОСОБА_1 зазначав, що факт переміщення цих предметів на склад, власником якого є відповідачка, підтверджується товарно-транспортними накладними. При цьому, такі твердження не підтверджені жодними доказами, а зазначені документи позивачем суду не надано та не повідомлено про неможливість їх подання у встановлений процесуальним законом строк.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною шостою ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних допустимих, належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин і факту передачі ФОП ОСОБА_4 спірного обладнання ОСОБА_2 (чи її померлому батькові ОСОБА_3 ) та зберігання його відповідачем в даний час, суду не надано та судом їх також не здобуто. Доводи апеляційної скарги в цій частині також не підтверджені доказами і є по суті дублюванням пояснень, викладених у позовній заяві, яким місцевий суд при розгляді справи дав належну і ґрунтовну правову оцінку.

Виходячи з того, що у ході розгляду спору не підтверджено факту неправомірного заволодіння відповідачкою ОСОБА_2 майном ФОП ОСОБА_4 , що є обов`язковою умовою для застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, яка передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка володіє майном без достатньої правової підстави, такі вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та до задоволення не підлягають.

Заперечуючи у апеляційній скарзі висновок місцевого суду про те, що обраний спосіб захисту порушеного права є неправильним та в даному випадку слід заявити негаторний позов, апелянт вказував на те, що позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод, тобто цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані із позбавленням його володіння майном, та наголошує, що позивач якраз позбавлений права володіння своїми тепловозами, адже ними фактично володіє відповідач, а тому витребування майна з чужого незаконного володіння належним та ефективним способом захисту порушених прав.

Такі доводи апелянта судом апеляційної інстанції оцінюються критично.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з цим позовом, ФОП ОСОБА_1 підставою своїх вимог вказав ст. 387 ЦК України, що регламентує право власника майна на його витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом не встановлено обставин, які давали б підстави стверджувати про те, що спірне майно перебуває у володінні відповідачки і що вона заволоділа ним без відповідної правової підстави.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21).

Відмовляючи у задоволенні позву, суд першої інстанції, зокрема, вказав на те, що в даному випадку позивачу слід звернутися до суду не з віндикаційним позовом, як це було зроблено, а з негаторним про зобов`язання повернути спірне майно у користування ФОП ОСОБА_1 , який є його титульним володільцем (в порядку ст. 391 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, як витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), так і усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Докази вибуття з володіння позивача спірного майна двох тепловозів марки ТУ-6А, які належать йому на праві власності, відсутні. Доказів набуття права власності відповідачем на спірне майно позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто. А відтак, витребування об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), у особи, яка (на думку власника) чинить перешкоди в користуванні його майном, є належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ярмольчука Віталія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Майданік В. В.

Хилевич С. В.