П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року місто Київ

справа № 757/62050/19-ц

провадження№22-ц/824/3908/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дем`яненком Миколою Володимировичем,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Соколова О.М. в приміщенні Печерського районного суду м.Києва,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної їй шкоди 16618 доларів США, за яких 14000 доларів США складає її вклад, згідно з договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року, 350 доларів США - 0,5 % річних згідно з договором банківського вкладу, 2268 доларів США - 3 % річних за весь період від розміру боргу.

Позов обґрунтовано тим, що 28 травня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку № 8291, відповідно до умов якого банк відкриває поточний рахунок.

12 червня 2014 року позивач вирішила покласти вільні грошові кошти в розмірі 14000 доларів США на власний поточний рахунок для їх збереження, але співробітники ПАТ «Старокиївський банк» запропонували відкрити депозит «Недільний» з гарантією повернення грошових коштів з відсотками.

12 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу, відповідно до п.1.1 якого банк відкрив вкладний рахунок «Недільний» у доларах США, а позивач внесла на цей рахунок грошові кошти в сумі 14000 доларів США, що підтверджується квитанцією. Датою внесення вкладу є 12 червня 2014 року, датою повернення вкладу - 19 червня 2014 року, процентна ставка за вкладом 0,5% річних.

19 червня 2014 року ПАТ «Старокиївський банк» за згодою позивача закрив рахунок та перерахував вклад за договором банківського вкладу на поточний рахунок позивача, відкритий в ПАТ «Старокиївський банк». Також були перераховані і відсотки на поточний рахунок в розмірі 1,15 доларів США. Відповідно до банківської виписки станом на 11 вересня 2014 року залишок коштів на рахунку становить 14001,15 доларів США.

У вересні 2014 року на звернення позивача ПАТ «Старокиївський банк» рекомендував звернутись до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку з тим, що ПАТ «Старокиївський банк» неспроможний виконати свої зобов`язання по виплаті депозитний коштів.

У зв`язку з запровадженням у банку тимчасової адміністрації, призначення уповноваженої особи Фонду позивач 11 вересня 2014 року звернулась до Фонду про термінове повернення депозитних коштів з поточного рахунку, відповіді не отримала. 20 березня 2015 року повторно звернулася з вимогою про повернення коштів.

17 квітня 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіна Л.О. листом повідомила позивача про те, що правочини, в тому числі договір банківського рахунку від 28 травня 2014 року, договір банківського вкладу від 12 червня 2014 року, операції з внесення грошових коштів по рахункам, відкритим на виконання вказаних договорів, Уповноваженою особою Фонду визнані нікчемними і виплати по ним проводитися не будуть.

Постановою Верховного Суду від 7 серпня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», частково скасовано постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2017 рок в частині визнання протиправними дії Уповноваженої при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_1 та визнання договору банківського рахунку від 28 травня 2014 року та договору банківського вкладу нікчемними, а провадження у цій частині вимог закрито. В решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду в частині зобов`язання Уповноважену особу включити ОСОБА_1 в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів залишено без змін.

3 жовтня 2019 року ФГВФО своїм листом повідомив про те, що відповідно до ст.53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 25 вересня 2019 року внесено запис до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи, а отже ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. Згідно зі ст. 52 Закону вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна вважаються погашеними. Таким чином, повноваження ФГВФО, як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» завершено.

Отже, позивач вважає, що Державою України позивачу заподіяна шкода у розмірі неповернутого вкладу, несплачених відсотків та трьох відсотків річних.

Нормативно-правовим обґрунтуванням заявленого позивачем позову є Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року та Конституція України, яка містить норми прямої дії, рішення Конституційного Суду та судова практика Європейського Суду з прав людини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись зазначеним рішенням адвокат ОСОБА_1 - Дем`яненко М.В. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач звертається з позовом до Кабінету Міністрів України не як до окремого державного органу, а як до Держави Україна в цілому. Тобто суб`єктом порушення конституційних прав ОСОБА_1 є Держава Україна,а не окремо Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна.

Посилається на те, що нормативно-правовим підґрунтям заявленого позову є Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована Україною 17.07.1997 року та Конституція України, яка містить норми прямої дії, рішення Конституційного Суду України та судова практика Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства. Саме на підставі Конституції України, яка має норми прямої дії та через призму її норм та на підставі Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка є частиною національного законодавства - слід виносити рішення у даній справі

Вказує, що відсутність належної регуляторної політики в банківському секторі економіки; невиконання судового рішення; тяганина у судових справах та на стадії виконання, призвели до порушення статей 3, 21, 41Конституції України, статей 6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод та порушено статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод.

Наголошує на тому, що саме Держава в особі її Уряду має відповідати за заподіяну шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав, та невиконанням судового рішення у справі.

У відзивах на апеляційну скаргу представники Кабінету Міністрів України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України - Меньшикова О.Я. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник Національного банку України - Донченко О.Г. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ярошенко А.С. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дем`яненко М.В., які були у встановленому законом порядку повідомлені про місце, день та час засідання суду, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа № 826/10322/15 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Л. О., третя особа ПАТ «Старокиївський банк» про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Верховного Суду від 07.08.2019 р. у справі № 826/10322/15 частково задоволено касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 р., в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. при розгляді вимоги про відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_1 та визнання договору банківського рахунку від 28.05.2014 р. № 8291 та договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1276-2014 нікчемним - скасовано. В решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 р. - залишено без змін, а саме: зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіну Л.О. включити ОСОБА_1 в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

При прийнятті судового рішення суд вважав встановленим, що 12.06.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі - «Банк») та позивачем (далі - «Клієнт») укладено договір банківського вкладу № 06/1276-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Недільний» у доларах США, а вкладник вносить на відкритий рахунок кошти у розмірі 14000,00 доларів США строком до 19.06.2014 р.

Згідно з квитанцією № 67078 від 12.06.2014 р. позивачем на депозитний рахунок внесено 14 000,00 доларів США (еквівалент у гривнях 163 165,28 грн.).

17.06.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 50 від 17.06.2014 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк», згідно з яким з 18.06.2014 р. по 18.09. 2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Пантіну Л. О.

Наказом № 23 від 24.06.2014 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» прийнято рішення про здійснення в банку перевірки договорів, укладених протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для чого утворено комісію.

Рішенням комісії з перевірки договорів відповідно до протоколу від 29.08.2014 р. надано на затвердження Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» перелік нікчемних договорів та інших правочинів, виявлених за результатами перевірки.

З виписки з протоколу засідання виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 182/1 від 21.08.2014 р. вбачається, що вирішено підтримати пропозицію Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Пантіної Л. О. щодо тимчасового блокування виплати грошових коштів за рахунками фізичних осіб - вкладників згідно переліку, наведеному у листі № 2051/01-02 від 11.08.2014 р. 29.08.2014 р. наказом тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» № 61 зупинено перерахування/виплати за транзакціями і правочинами згідно переліку. Визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), згідно переліку, який додається до цього наказу. До вказаного переліку включено і договір від 12.06.2014 р. банківського вкладу № 06/1276-2014, укладені між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський Банк» та Позивачем.

01.09.2014 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Пантіної Л. О. подано до МВС України заяву про відкриття кримінального провадження щодо осіб, причетних до організації схеми зарахування коштів юридичних осіб - клієнтів банку фізичним особам, як фінансової допомоги з метою повернення таким чином коштів юридичним особам, які не гарантуються Фондом. У переліку перерахованих банківських операцій вказано і транзакції за договором банківського вкладу позивача.

18.11.2014 р. листом № 13/2/2-22818 Головне слідче управління МВС України повідомило Уповноважену особу про проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000367, внесеному 11.09.2014 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом зловживання службовими особами юридичної особи приватного права Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» своїми повноваженнями з метою одержання неправомірної винагороди для інших осіб, що спричинило тяжкі наслідки у виді матеріальних збитків банку, які в 250 і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян, за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364-1 КК України.

11.09.2014 р. прийнято постанову Правління Національного банку України № 563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк». 17.09.2014 р. на підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 92 про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіну Л. О.

17.04.2015 р. листом № 2876/09-02 позивача повідомлено про те, що правочин, в тому числі договір банківського вкладу № 06/1276-2014 від 12.06.2014 р., операції з внесення грошових коштів на поточний рахунок, відкритий на виконання вказаного договору, який є предметом кримінального провадження, банком визнаний нікчемним відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Листом № 27-17173/19 від 03.10.2019 р. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача, що відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 25.09.2019 р. внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 3024349 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим, що повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», припинено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача про стягнення із Держави Україна в особі - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 16 618,00 доларів США, з яких: 14 000,00 доларів США складає її вклад згідно договору банківського вкладу № 06/1276-2014 від 12.06.2014 р.; 350,00 доларів США - 0,5% річних згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1276-2014; 2 268,00 доларів США - 3% річних за весь період від розміру боргу згідно договору банківського вкладу № 06/1276-2014 від 12.06.2014 р., не знайшли свого підтвердження належними доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що право на суд було б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

На державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.

Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної сумі мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.

Отже, держава гарантувала вкладникам, повернення їх вкладу, в разі ліквідації банку лише в сумі 200 000 грн., у зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати, що держава має відшкодувати позивачу шкоду в розмірі 16 618,00 доларів США, з яких: 14 000,00 доларів США складає її вклад згідно договору банківського вкладу № 06/1276-2014 від 12.06.2014 р.; 350,00 доларів США - 0,5% річних згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1276-2014; 2 268,00 доларів США - 3% річних за весь період від розміру боргу згідно договору банківського вкладу № 06/1276-2014 від 12.06.2014 р.

Підписавши договір банківського вкладу 12.06.2014 р. № 06/1276-2014 позивач погодилась з п. 7.3 даного договору, відповідно до якого у всьому, що не врегульовано положеннями даного Договору, Вкладник та Банк керуватимуться законодавством.

Відповідно ОСОБА_1 повинна була бути обізнана з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за яким у разі неплатоспроможності банку держава гарантує повернення лише 200 000 грн., які є сумою граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Статус позивача як вкладника встановлено у справі № 826/10322/15.

За обставинами даної справи доведеними є неправомірні дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л. О. при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_1 .

Постанова Верховного Суду у справі 826/10322/15, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017 щодо зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіну Л.О. включити ОСОБА_1 в перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, набрала законної сили з дати її прийняття - 07.08.2019 року. Також постановою Верховного Суду поновлено виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2017.

Листом від 02.09.2019 р. № 359/08-02 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Грошова С.В. повідомила представника ОСОБА_1 - Дем`яненка М.В. про те, що листом від 22.08.2019 № 343/05-02 вона подала до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію (зміни та доповнення до переліку вкладників) щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду (а.с. 26 том 1).

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що станом на 27 вересня 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не виплатив їй гарантовану суму відшкодування за вкладом за рахунок фонду, наслідком чого стало звернення її адвоката з відповідним запитом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який листом від 03 жовтня 2019 року повідомив про те, що відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 25.09.2019 р. внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 3024349 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим, що повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», припинено.

Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як державна структура діючи в інтересах Держави позбавив її права отримати свої кошти за депозитним вкладом, а отже вважає, що Держава в особі Кабінету Міністрів України повинна відшкодувати їй суму у розмірі 16 618 доларів США.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що правовідносини стосовно отримання вкладником гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми мають управлінський характер і складаються між Фондом та вкладником без участі банку-боржника. Спір стосовно права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справах № П/811/3526/15, № 813/6392/15, № 818/377/16, № 804/15159/15, № 815/863/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 592/13020/17, від 23.01.2019 у справі № 285/489/18-ц, від 10.04.2019 у справі №761/10730/18, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18).

Також колегія суддів звертає увагу і на постанову Верховного Суду від 26 серпня 2021 року у справі № 200/14375/19-апро визнання протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом (депозитом) та стягнення коштів у розмірі 177 176, 73 грн. за вкладом. Так, Верховний Суд зазначив, що припинення банку як юридичної особи не може бути підставою для невиплати позивачу відшкодування, передбаченого законодавством та судовим рішенням. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 200/14379/19-а та від 26 травня 2021 року у справі № 200/2345/20-а.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поширення на грошові кошти, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника), режиму права власності підтверджується положеннями статей 1058, 1066 ЦК України та статей 8, 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", відповідно до яких, зокрема, власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо виплати гарантованої державою суми відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку, продажу його майна.

Юридичний факт неплатоспроможності банку є підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду. Проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого державою відшкодування вкладникам (пункти 32-33 Постанови).

Зазначене свідчить про безпідставність тверджень позивача про те, що вона позбавлена права отримати гарантовану суму відшкодування за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку з тим, що на даний час Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» ліквідовано.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Колегія суддів вважає, що розмір гарантованої суми вкладу не може бути майновою шкодою в розумінні статті 1174 ЦК України, так як існує спеціальний Закон та порядок відшкодування державою таких коштів.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що вимоги щодо виплати гарантованої державою суми відшкодування за банківським вкладом позивач має право спрямовувати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в порядку адміністративного судочинства.

Зазначаючи про те, що саме Держава в особі її Уряду має відповідати за заподіяну шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі, позивач будь-яких доказів того, що мала місце неправомірна поведінка будь-якого органу держави, яка спричинила банкрутство банку, до якого позивач вклала свої кошти, не надала.

Посилання на Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифіковану Україною 17.07.1997 року та Конституцію України, яка містить норми прямої дії, рішення Конституційного Суду України та судову практику Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства, колегія суддів відхиляє, оскільки ризик не повернення вкладу має нести і позивач, яка була обізнана про те, що держава бере на себе гарантії повернення лише суми, яка не перевищує 200 000 грн.

Проявивши розумну обачність позивач мала змогу уникнути втрати майна на суму, що перевищує гарантовану державою, а тому посилання на 1 Протокол, як підставу для задоволення позову є недоречним.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди.

Позивач не довела, що їй не повернуто вклад через відсутність належної регуляторної політики в банківському секторі економіки, невиконанням судового рішення, тяганиною у судових справах.

За обставинами даної справи не встановлено, що позивач вже зверталась до суду з вимогами про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої державою суми та таке рішення не виконано.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність прямого причинного зв`язку між діями державних органів і не поверненням позивачу вкладу банком в розмірі, що перевищує гарантовану державою суму.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дем`яненком Миколою Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус