Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1663/23

Провадження № 2/126/617/2023

"26" липня 2023 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Хабовець А.Л.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу загального провадження за позовом ОСОБА_1 до Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права власності на самочинне будівництво з тих підстав, що як стверджує, згідно із витягом з Державного реєстру речових прав він являється власником земельної ділянки з кадастровим номером 53400:03:002:0186, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.748 га, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.02.2023 за № 262. Для потреб, пов`язаних з господарською діяльністю ним на вищезазначеній ділянці було побудовано виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами - комплекс будівель та споруд зерносушарки. Згідно з технічною характеристикою відповідно до технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами «комплекс будівель та споруд зерносушарки» по АДРЕСА_1 загальна площа комплексу будівель та споруд зерносушарки становить 1232,4 м2, а саме: котельня-операторська літ. «А», площею 67,5 м2; завальна яма літ. «А 1», площею 13,1 м2; приміщення норії літ «А 2», площею 8.4 м2; ЗАВ -50 літ. «А 3», площею 51,7 м2; шахти сушки літ. «А 4»; ємності охолодження 25 т літ. «А5»; склад літ. «Б», площею 1090,3 м2; вага літ. «В»; рампа літ. «в»; рампа літ. «в 1»; підстанція літ. «Г»; туалет літ. «Д», площею 1,4 м2; огорожа літ. «№ 1». Будівництво комплексу будівель та споруд зерносушарки було здійснено без отримання відповідних дозвільних документів на виконання цих будівельних робіт, так як позивач не був обізнаний щодо правильності подачі заяв та отримання відповідних дозвільних документів до початку будівництва. Разом з тим, під час проведення будівельних робіт були дотримані всі архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми і з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг ні від кого не надходило, що свідчить про відсутність будь-яких порушень прав інших осіб цим будівництвом. Згідно звіту про проведення технічного обстеження комплексу будівель та споруд зерносушарки, по АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Станом на 24.03.2023 згідно висновку оцінювача ФОП ОСОБА_2 ринкова вартість комплексу будівель і споруд зерносушарки, загальною площею 1232,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 458251 гривень (чотириста п`ятдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят одна грн.). Оскільки комплекс будівель і споруд зерносушарки було побудовано самочинно, без отримання відповідних дозволів, в даний час він позбавлений можливості ввести його в експлуатацію. 24.05.2023 він звертався в Державну інспекцію архітектури та містобудування з питанням про оформлення права власності та введення в експлуатацію закінченого об`єкта будівництва, а саме: «комплексу будівель та споруд зерносушарки». У відповідь на звернення позивачеві не було дано конкретної відповіді ні на одне з поставлених питань та відписано лише загальними поняттями та термінами. Тому 06.06.2023 він подав декларацію про готовність до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на належній йому земельній ділянці відповідного до її цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. Відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності про стан розгляду вищезазначеної декларації, що розміщені на порталі Єдиної державної електронної системи в сфері будівництва, доступ до яких отримується при введенні реєстраційного номеру ГУ 47 за посиланням https://e-construction.gov.ua/Dermitsdocnew/search декларацію про готовність об`єкта до експлуатації було повернуто на доопрацювання у зв`язку з неподання документів, необхідних для прийняття рішень.Відповіді з детально розписаними причинами повернення декларації отримано не було. Відповідно до абзацу 4 пункту 17 Порядку № 461, замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду. Збудоване нерухоме майно після визнання права власності на нього в судовому порядку, підлягає прийняттю в експлуатацію у відповідності до вимог, встановлених Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. № 461. В той же час Порядком не передбачено прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, а тому такі об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію тільки після визнання права власності на них у судовому порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо ж право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Про те, що будівництво повністю завершено, свідчить відповідний технічний паспорт. Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи №6-1328цс15, зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Стверджує, що своїм листом Державна інспекція архітектури та містобудування України не дала йому чіткої відповіді на поставлені питання, тому враховуючи вищезазначений Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. № 461 ним було вирішено звернутись до суду, адже саме рішення суду (у разі задоволення позову) й буде підставою для видання декларації про прийняття в експлуатацію самочинно збудованого майна, а в подальшому така декларація (а не рішення суду) буде підставою для проведення реєстрації його речового права. Згідно п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 зі змінами, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта, яке проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою-підприємцем, яка згідно із зазначеним законом має кваліфікаційний сертифікат. Таким чином з огляду на те, що: 1) самовільне будівництво об`єкта здійснене на земельній ділянці, яка на час здійснення будівництва перебувала в постійному користуванні позивача; 2) самочинне будівництво здійснене за кошти та силами позивача; 3) самочинне будівництво проведено з дотриманням стандартів, які дозволяють їх надійну та безпечну експлуатацію, 4) позивач звертався до компетентних органів з метою введення в експлуатацію самочинно зведеного об`єкту, проте отримав відмову; 5) самочинне будівництво не порушує права інших осіб, доказів протилежного учасниками справи не надано та такі відсутні у матеріалах справи; 6) у матеріалах справи відсутні рішення уповноважених посадових осіб або суду, якими ухвалено знести самочинно збудовані позивачем приміщення, що є предметом цього спору, стверджує, що наявні всі передбачені законом умови, за яких право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може за рішенням суду бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, а тому його вимоги є обґрунтованими і повинні бути задоволені в повному об`ємі.

Представник позивача адвокат Мусієнко М.В. надав заяву, в якій позов підтримує, просить розглянути справу в його та довірителя відсутність.

Від представника відповідача Джулинської сільської ради Красиленко І.В. надійшла заява, в якій просить позовну заяву розглядати без участі представника відповідача, позовні вимоги визнають.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав 324344729 від 28.02.2023 та договору купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства позивач ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,7480 з кадастровим номером 53400:03:002:0186, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0.748 га.

Як видно із технічної характеристики відповідно до технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами «комплекс будівель та споруд зерносушарки» по АДРЕСА_1 загальна площа комплексу будівель та споруд зерносушарки становить 1232,4 м2, а саме: котельня-операторська літ. «А», площею 67,5 м2; завальна яма літ. «А 1», площею 13,1 м2; приміщення норії літ «А 2», площею 8.4 м2; ЗАВ -50 літ. «А 3», площею 51,7 м2; шахти сушки літ. «А 4»; ємності охолодження 25 т літ. «А5»; склад літ. «Б», площею 1090,3 м2; вага літ. «В»; рампа літ. «в»; рампа літ. «в 1»; підстанція літ. «Г»; туалет літ. «Д», площею 1,4 м2; огорожа літ. «№ 1».

Будівництво комплексу будівель та споруд зерносушарки було здійснено без отримання відповідного дозволу на виконання цих будівельних робіт. Разом з тим, під час будівельних робіт були дотримані всі архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми і з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг ні від кого не надходило, що свідчить про відсутність будь-яких порушень прав інших осіб цим будівництвом.

Оскільки ці обставини визнаються учасниками справи, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, у відповідності з ч.1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження комплексу будівель та споруд зерносушарки по АДРЕСА_1 встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно статті 376 ЦК суди, розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Тобто, позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням судувизнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, а саме об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Відповідно до п.17 Порядку № 461, замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду.

Позивачем ОСОБА_3 було здійснено звернення до відповідного компетентного органу - Державної інспекції архітектури та містобудування, яка не надала їй рішення (відсутність відмови).

Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Частиною 3 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також те, що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства.

Крім того, суд враховує, що відповідачем позовні вимоги визнані, проти їх задоволення вони не заперечують.

Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що визнання відповідачем позову підлягає прийняттю, а заявлені позовні вимоги задоволенню в повному об`ємі як обґрунтовані та такі, що відповідають чинному законодавству.

На підставі ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.ч. 1-3 ст. 319, ч.1 ст. 321, ст. 328, ч.2 ст. 331, ч.4 ст. 373, ч.3 ст. 375, ч.5 ст. 376 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 10 - 13, 76 - 83, 89, 206 ч.4, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Прийняти визнання позову відповідачем.

Цивільний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Джулинської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (24450, Вінницька область Гайсинський район с. Джулинка вул. Соборна 1, 7) про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами «Комплекс будівель та споруд зерносушарки», загальною площею 1232,4 кв.м, а саме: котельня-операторська літ. А, площею 67,5 кв.м; завальна яма літ. «А1», площею 13,1 кв.м; приміщення норії літ. «А2», площею 8,4 кв.м; ЗАВ -50 літ. «А3», площею 51,7 кв.м; шахти сушки літ. «А4»; ємності охолодження 25 т літ. «А5»; склад літ. «Б», площею 1090,3 кв.м; вага літ. «В»; рампа літ. «в»; рампа літ. «в 1»; підстанція літ. «Г»; туалет літ. «Д», площею 1,4 кв.м; огорожа літ. «№1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В. І. Гуцол