Справа № 204/5092/21
провадження № 2/932/433/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.
при секретарі - Скрипниченко К.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про встановлення додаткового часу для прийняття спадщини, -
В С Т А Н О В И В:
12.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про встановлення додаткового часу для прийняття спадщини. В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що він рідний та єдиний син ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачі по справі є рідними синами ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були рідними сестрами ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач зазначає, що він є племінником ОСОБА_8 та вважається спадкоємцем третьої черги, крім нього спадкоємцями рівної з ним черги є відповідачі у справі. Протягом шести місяців після смерті ОСОБА_8 він не подав заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки про смерть ОСОБА_8 йому не було відомо, відповідачі не повідомили його про те, що ОСОБА_8 помер, що відкрилася спадщина, навіть не намагались його відшукати. На день смерті ОСОБА_8 його не було на території України, він перебував за кордоном, працював в Росії. В червні 2014 року він повернувся з Росії до місця свого мешкання та реєстрації в м. Харків. Відповідачі навмисно приховали від нього факт смерті ОСОБА_8 щоб позбавити його можливості своєчасно звернутись в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Про те, що вони діяли свідомо, переслідуючи мету позбавити його права на успадкування, свідчить те, що в свою чергу вони своєчасно звернулись до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 , а про те, що існує ще один спадкоємець рівної з ними черги державного нотаріуса не повідомили, свідомо приховали факт його існування. З січня 2019 року він перебрався на постійне місце мешкання в м. Дніпро, з відповідачами не спілкувався, оскільки між ними ніколи не було стосунків як між родичами, вони не зустрічались, не телефонували один одному. Лише в січні 2021 року йому стало відомо від сторонніх осіб, що його дядько ОСОБА_8 помер ще в січні 2014 року, він був вимушений збирати письмові докази, необхідні для звернення до нотаріальної контори, що є ще однією причиною його пізнього звернення до нотаріальної контори. Потім він звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 18.02.2021 року він отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 з посиланням на пропущення строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду.
Позивач у позовній заяву вказує на те, що вважає, що має право на встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , оскільки причина пропуску такого строку є поважною, пов`язаною з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, існували штучні перешкоди для подання ним заяви, створені йому іншими спадкоємцями відповідачами у справі. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд визначити йому додатковий строк для подання до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2021 року дана справа передана для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної цивільної справи.
Ухвалою судді від 27.10.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено проведення у справі підготовчого засідання.
31.01.2022 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов письмовий Відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необьгрунтованість.
31.01.2022 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов письмовий Відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що на нього жодним нормативно-правовим актом не покладено обов`язок розшуку інших спадкоємців та повідомлення їх про смерть спадкодавця; зазначив, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання по розгляду справи по суті.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові.
В судовому засіданні відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необгрутованість та на доводи, викладені в наданих суду відзивах на позовну заяву.
В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в наданому суду листі просив розглянути справу у його відсутність.
Вислухавши сторони, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05.02.2021 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції; Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 09.02.2021 року; Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09.02.2021 року.
Відповідачі у даній справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є синами ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були рідними сестрами ОСОБА_8 , тобто позивач ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_8 , як і відповідачі у даній справі.
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Дніпропетровськ, Україна, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 22.01.2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 556; та копією вказаного Актового запису про смерть № 556 від 22.01.2014 року.
Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у вигляді будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтвердили учасники справи.
Вважаючи себе спадкоємцем ОСОБА_8 третьої черги, позивач ОСОБА_1 21.12.2019 року звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .
Постановою завідуючої Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.02.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 з посиланням на пропущення строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду.
Відповідно до копії матеріалів спадкової справи № 65/2014, заведеної Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , наданої на ухвалу суду, з заявою про прийняття спадини після смерті дядька - ОСОБА_8 до нотаріальної контори звернувся 11.02.2014 року ОСОБА_3 , а також звернувся з заявою 21.12.2019 року позивач ОСОБА_1 .
Як пояснив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , він з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 до нотаріуса не звертався, оскільки вирішив відмовитися від спадщини дядька на користь свого брата ОСОБА_3 , який здійснює догляд за його сином-інвалідом.
Посилаючись на поважність пропуску звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.
У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 року (справа № 6-85цс12). Отже, місцевий суд, з яким погодився касаційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що незнання про смерть спадкодавця є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а відтак є підстави для визначення додаткового строку для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини. Разом з тим слід погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку».
У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».
Таким чином, з урахуванням до спірних правовідносин висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, поважними причинами пропуску строку визнаються:
1.гостре раптове захворювання у сукупності з незначним терміном пропуску строку (Постанова КЦС ВС від 23.11.2020 у справі № 315/714/19);
2.необізнаність спадкоємця про наявність заповіту (Постанова КЦС ВС від 17.03.2021 у справі № 308/4272/19; від 22.02.2021 у справі № 644/7785/19);
3.перебування особи на стаціонарному лікуванні протягом значної частини встановленого законом строку для прийняття спадщини (Постанова КЦС ВС від 02.12.2021 у справі № 758/8342/19);
Не вважаються поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини:
1.відбування покарання в місцях позбавлення волі (Постанова КЦС ВС від 25.02.2021 у справі № 712/4362/18);
2.незнання про смерть спадкодавця (Постанова КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 686/8011/18);
3.хвороба дітей спадкоємця, оскільки заяву про прийняття спадщини спадкоємець подає особисто або надсилає поштовим зв`язком. Лише хвороба спадкоємця, а не членів його сім`ї, розглядається як поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини (Постанова КЦС ВС від 12 листопада 2018 року по справі № 136/200/17);
5.похилий вік та відсутність необхідних юридичних знань (Постанова КЦС ВС від 05.12.2018 у справі №756/2764/15-ц);
Наведений вище перелік поважних/неповажних причин пропуску строку для прийняття спадщини не є вичерпним. Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, суд визначає причини пропуску строку в конкретному випадку з огляду на обставини справи. Отже, звертаючись з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач повинен довести в суді ту обставину, що обставини, за яких він пропустив строк для прийняття спадщини є поважними.
При цьому, зазначення по тексту позовної заяви причин пропуску строку не є достатнім, оскільки спадкоємець, який просить суд встановити додатковий строк повинен за допомогою доказів довести наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, тобто саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та що передбачено статтею 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рішення суду може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позові та в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 в обгрунтування поважності пропуску строку для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_8 посилався на те, що протягом шести місяців після смерті ОСОБА_8 він не подав заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки про його смерть йому не було відомо, відповідачі не повідомили його про те, що ОСОБА_8 помер, що відкрилася спадщина, навіть не намагались його відшукати; на день смерті ОСОБА_8 його не було на території України, він уїхав працювати до росії в 2012 році, де працював неофіційно на фірмі свого компаньона, там втрачав паспорт, а в липні 2014 року він повернувся до місця свого мешкання та реєстрації в м. Харків, з січня 2019 року він перебрався на постійне місце мешкання в м. Дніпро, весь цей час він з дядьком ОСОБА_8 не спілкувався, до нього не приїздив. З відповідачами він також не спілкувався, оскільки між ними ніколи не було стосунків як між родичами, вони не зустрічались, не телефонували один одному. Вважає, що відповідачі навмисно приховали від нього факт смерті ОСОБА_8 щоб позбавити його можливості своєчасно звернутись в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, лише в січні 2021 року йому стало відомо від сторонніх осіб, що його дядько ОСОБА_8 помер ще в січні 2014 року, він був вимушений збирати письмові докази, необхідні для звернення до нотаріальної контори, що є ще однією причиною його пізнього звернення до нотаріальної контори. Також позивач вказував на те, що у будинку за адресою АДРЕСА_1 він проживав в молодості близько 12 років і в цьому будинку, він вважає, є частка його матері, яку він і хотів би успадкувати.

В судовому засіданні відповідачі заперечували проти позову, пояснили, що в дитинстві та в молодості вони спілкувалися з ОСОБА_1 , їх дядько ОСОБА_8 підтримував ОСОБА_1 коли той навчався, надав для користування автомобіль «Ладу». Потім вони віддалилися і родинних стосунків не підтримували, останні 20 років не спілкувалися з ОСОБА_1 , який долею дядька ОСОБА_8 не цікавився, його не відвідував та не спілкувався з ним ні в який спосіб. ОСОБА_1 було відомо про те, що їх дядько ОСОБА_8 тяжко хворів, проте він йому не телефонував, його не відвідував, зі святами, з новим роком та днем народження не поздоровляв, не турбувався про нього, як і не дзвонив до них, зокрема, щоб дізнатися до стан здоров`я дядька, хоча йому були відомі їх номери телефонів. Вони все життя були поряд з дядьком ОСОБА_8 , підтримували його, допомагали по господарству, син ОСОБА_2 ОСОБА_9 , який є інвалідом ІІ групи, все життя жив в будинку з ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 , який про нього піклувався разом з ОСОБА_10 . Як до смерті дядька ОСОБА_8 так і після його смерті, в тому числі під час проживання у м.Харкові, так і після переїзду в 2019 році в м. Дніпро, ОСОБА_1 не з`являвся за місцем проживання ОСОБА_8 , хоча після переїзду жив з сім`єю у придбаному поруч будинку, життям ОСОБА_8 не цікавився, з ними ніяким чином не спілкувався. Вказане не було спростовано позивачем.

На підтвердження своїх доводів позивач надав копію Довідки відділу мвд росії по басманному району міста москви, зі змісту якої вбачається, що ця довідка надана громадянину ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцю України м. Дніпропетровськ, в тому, що він дійсно звертався 13.04.2014 року в омвд росії по басманному району м. москви по факту втрати паспорта гр-на України; прийнятими заходами встановити місцезнаходження втрачених документів не вдалося.

Разом з цим, позивачем ОСОБА_1 не надано суду ніяких доказів зазначених ним у позові тверджень поважності пропуску ним передбаченого чинним законодавством строку звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, зокрема того, що на день смерті ОСОБА_8 його не було на території України, що він перебував за кордоном, в тому числі з поважних причин; працював в росії, де втрачав паспорт. Суд вважає, що вищевказана довідка не є належним доказом вказаних доводів позивача, оскільки її змістом не підтверджується факт перебування позивача за межами України саме на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 та протягом передбаченого чинним законодавством України строку для прийняття спадщини, з довідки не вбачається яким чином ОСОБА_1 звернувся щодо втрати паспорта до вказаного омвд особисто чи поштою. Крім того, до позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, ним додана копія його паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 02.10.2012 року Дніпропетровським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області, оригінал якого надавався ним для огляду суду при встановленні його особи при розгляді даної справи, чим спростовуються доводи, викладені у вказаній довідці, яка, крім іншого, не містить дату її видачі.

Отже, зважаючи на вимоги чинного законодавства України та усталену судову практику щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, при розгляді подібних спадкових правовідносин, суд вважає, що вищевказані доводи позивача, зокрема, про його перебування на час відкриття спадщини за межами України, незнання про смерть спадкодавця, тривалу підготовку документів для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, не є поважними причинами пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Зазначені позивачем в позові та в судовому засіданні доводи та встановлені в ході розгляду справи обставини не можуть бути підставою для визнання поважною причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки поважність причин підлягає доведенню на підставі сукупності доказів, які в достатній мірі підтверджують наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги.

Таким чином, вищевказані доводи позивача та надані ним докази не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця, що унеможливили його звернення до нотаріуса у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Також безпідставним є посилання позивача на недобросовісність поведінки відповідачів щодо ненадання йому відомостей про смерть їх дядька ОСОБА_8 та відкриття спадщини, оскільки вказані обставини також не свідчать про поважність причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, так як не є перешкодою на вчинення спадкоємцем дій по прийняттю спадщини відповідно до норм цивільного права, зважаючи, зокрема на те, що з позову вбачається та свідчить з пояснень в судовому засіданні, що позивач в липні 2014 року вже повернувся на Україну, тобто до спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, а з заявою про прийняття спадщини після смерті дядька він звернувся до нотаріальної контори лише 21.12.2021 року, і за цей час не здійснював ніяких дій, направлених для прийняття спадщини, що ним не спростовано.

Принцип "пропорційності" тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип "пропорційності", натомість принцип "пропорційності" є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на обставини цієї справи, обмеження позивача на прийняття спадщини, який пропустив визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк без поважних причин, є пропорційним і водночас його необхідним наслідком.

Зважаючи на встановлені судом вищевказані обставини, позовні вимоги позивача про надання додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , задоволенню не підлягають як не доведені належними доказами та не обгрунтовані.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по справі відносяться за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про встановлення додаткового часу для прийняття спадщини.

Витрати по справі віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева