ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2023 року м. Кропивницький

справа № 401/2027/19

провадження № 22-ц/4809/401/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Чельник О. І.

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Гармаш Т. І.) від 17 червня 2021 року та додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Гармаш Т. І.) від 02 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

01 липня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 та вимагав:

- визнати незавершений будівництвом житловий будинок та огорожуза адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку та огорожі за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати огорожу на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за будівельні матеріали та роботи, що були використані під час встановлення огорожі у сумі 5000 грн.

Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що з 30 вересня 1995 року він і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року.

Під час шлюбу, а саме 07 грудня 2010 року, на підставі нотаріально посвідченого договору даруванняОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2011 році на вказаній земельній ділянці сторонами по справі спільно розпочали будівництво житлового будинку.

27 червня 2012 року Світловодським КМБТІ проведено технічну інвентаризацію незавершеного будівництвом будинку та складено технічний паспорт з визначенням вартості майна, яка на той час становила 210943,00 грн. Будівництво завершене у березні 2016 року, але дотепер його не введено в експлуатацію.

Крім того, 18 лютого 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку за іншою адресою: АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці ними зведено цементну огорожу, яку позивач на власний розсуд оцінив у 10000,00 грн.

Наразі відповідачка заперечує будь-які права позивача на це майно, яке позивач вважає їх спільною сумісною власністю. Тож вони не можуть дійти згоди щодо прав на спірне майно та поділити його між собою.

Як на правову підставу своїх вимог, позивач послався на норми ст. 60, 69, 70 СК України.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду

(Основне рішення суду)

17 червня 2021 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалив заочне рішення, яким позовні ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнав незавершений будівництвом житловий будинок та огорожуза адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнав огорожу на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку та огорожі за адресою: АДРЕСА_1 ;

- у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за будівельні матеріали та роботи, використанні під час створення огорожі відмовлено;

- у порядку розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2877,73 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що будівництво спірного незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалося сторонами по справі за час їхнього перебування шлюбі і є їх спільною сумісною власністю, бо встановлену законом призумпцію спільної сумісної власності нажитого у шлюбі майна відповідачка не спростувала.

Суд вважав, що є достатні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на частину цього об`єкта.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача 5000,00 грн грошової компенсації за будівельні матеріали і роботи, використанні на будівництві огорожі за адресою: АДРЕСА_1 , суд вказав, що у справі не була проведена будівельно-оціночна експертиза і не доведено належними та допустимими доказами вартість цього будівництва.

(Додаткове рішення суду)

02 липня 2021 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області за заявою позивача ухвалено додаткове рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн та 2475,00 грн витрат на перевезення судового експерта до об`єктів дослідження.

Перегляд заочного рішення судом першої інстанції

28 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про поновлення їй строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 17 червня 2021 року, скасування цього заочного рішення та призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2021 року відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

(Апеляційна скарга на основне рішення суду)

В апеляційній скарзі на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2021 рокуОСОБА_2 просить скасувати рішення суду повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано наступним:

-заочне рішення суду ухвалене без участі відповідачки та її представника, які не були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, в якому ухвалено це рішення суду, судові повістки надсилалися судом не за її адресою та повернуті до суду без вручення. На час ухвалення заочного рішення суду відповідачка перебувала за межами України й дізналася про нього випадково;

-позивач пред`явив позов у цій справі з пропуском встановленої ч. 2 ст. 72 СК України трирічної позовної давності, адже шлюб між ними розірвано 16 червня 2016 року, а до суду позивач звернувся 27 червня 2019 року. Поважних причин пропуску цього строку позивач не навів. Тож суд мав застосувати відповідні правові наслідки пропуску позовної давності, встановлені ч. 4 ст. 267 ЦК України;

-позивач вагалі не брав участь у будівництві житлового будинку і паркану. Усі кошти на будівництво (придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт) надані батьками відповідачки;

-на час пред`явлення позивачем позову їх спільна дочка була неповнолітньою, але суд не взяв цю обставину до уваги і не врахував інтереси дитини, як це передбачено ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України.

(Апеляційна скарга на додаткове рішення суду)

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 липня 2021 рокуОСОБА_2 просить скасувати це рішення суду повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано наступним:

-додаткове рішення суд ухвалив без участі відповідачки та її представника, які не були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, в якому ухвалено це судове рішення. Судові повістки надсилалися не за її адресою та повернуті до суду без вручення. На час ухвалення судом рішення відповідачка перебувала за межами України і дізналася про нього випадково;

-позивач взагалі не брав участь у будівництві житлового будинку і паркану. Усі кошти на будівництво (придбання будівельних матеріалів та оплату будівельних робіт) надані батьками відповідачки.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду не надійшов

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 вересня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року у справі № 401/1219/16-ц, яке згідно з інформацією з ЄДРСР набрало законної сили 30 червня 2016 року (Т.1, а. с. 13, 28 - 29).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка за кадастровим номером :50:016:0031 площею 1000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 18 лютого 2014 року реєстраційний № 205 належить на праві власності ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 26 - 27).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :50:016:0038, вона належить ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 07 грудня 2010 року зареєстрованого у реєстрі № 2893 (Т. 1, а. с. 14, 15).

21 липня 2012 року ОСОБА_2 , як замовник будівництва, подала до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області повідомлення про початок будівельних робіт об`єкта «Будівництво житлового будинку та господарських будівель» за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване за № КД 01 (Т. 1, а. с. 87).

27 червня 2012 року Світловодським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого вказано ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 16-24).

Згідно з технічним паспортом на земельній ділянці 1000 кв.м знаходиться: незавершений будівництвом двоповерховий житловий будинок літ. «А» площею 113,5 кв.м, прибудова літ. «а», підвал літ. «п-д», ганок літ. «Кр», вбиральня літ. «Т» та огорожа літ. «N».

10 липня 2013 року між ОСОБА_2 з ПАТ «Кіровоградобленерго» в особі Світловодського РЕМ укладено договір про постачання електронної енергії за адресою: АДРЕСА_1 . З дати укладення договору споживачу поставляється електрична енергія (Т. 1, а. с. 88-89).

04 листопада 2015 року КВКП «Водограй» надано ОСОБА_2 технічні умови для приєднання до розподільчої мережі водопостачання житлового будинкуза адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 90-92).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які застосовує суд до спірних правовідносин

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (ст. 1 СК України).

Згідно з нормами ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 331 ЦК України (у редакції на час пред`явлення позову) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Напроти у ст. 57 СК України наведено ознаки майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2 ч. 1 ст. 57 Кодексу), а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 Кодексу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

Стосовно викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_2 аргументів про порушення судом норм процесуального права.

У апеляційних скаргах, як на основне рішення суду першої інстанції, так і на додаткове рішення, відповідачка, перш за все, вказала та те, що суд ухвалив ці рішення з порушенням норм процесуального права та, зокрема, її прав як сторони по справі.

За твердженням апелянтки суть процесуальних порушень, які допустив районний суд, полягає в тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено без її участі та участі її представника, які не були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання. Судові повістки надсилалися судом відповідачці не за її адресою.

Оцінюючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункти 1, 3, 6).

До основних принципів цивільного судочинства, зокрема, належать гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність (пункти 3 - 5 ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Реалізація цих принципів можлива за умови, що учасникам справи фактично забезпечено право на участь у судовому засіданні, за виключенням випадків коли відповідно до закону суд розглядає справу у письмовому провадженні.

За правилами, сформульованими у частинах 1 - 4 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судове засідання проводиться у спеціально обладнаному приміщенні - залі судових засідань.

Будь-який учасник справи має право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Частинами 1, 5 ст. 130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права являється підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення.

При цьому згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Тлумачачи положення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 дійшов таких висновків:

обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав у позовній заяві, що відповідачка ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Хоча за інформацією Власівської селищної ради, яка викладена у довідці від 17 липня 2019 року № 749 (Т. 1, а. с. 48), ОСОБА_2 на території селища Власівка не зареєстрована, відповідачка все ж підтвердила суду цю адресу ( АДРЕСА_2 ), як адресу місця свого проживання, про що вказала у поданому нею до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву (Т. 1, а. с. 64).

За цією ж адресою ОСОБА_2 отримала надіслану їй Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області копію ухвали від 10 жовтня 2019 року про призначення експертизи (Т. 1, а. с. 110), про що свідчить особистий підпис на повідомленні про вручення їй поштового відправлення, вчинений 24 жовтня 2019 року (Т. 1, а. с. 112).

Крім того, 17 грудня 2019 року, 17 січня 2020 року, 22 грудня 2020 року ОСОБА_2 отримала судову кореспонденцію, яка надіслана їй за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується повідомленням про вручення їй поштових відправлень (Т. 1, а. с. 130, 147, 165).

З лютого місяця 2021 року суд п`ять разів надсилав відповідачці ОСОБА_2 за повідомленою нею суду адресою: АДРЕСА_2 , судову кореспонденцію, яку вона не отримувала з тієї причини, що згідно з довідками оператора поштового зв`язку «Укрпошта»: «адресат відсутній за вказаною адресою» (Т. 1, а. с. 178, 205, 207, 223, 234).

Зокрема, з цієї причини відповідачці не була вручена надіслана їй 31 травня 2021 року судова повістка про виклик у судове засідання на 17 червня 2021 року (Т. 1, а.с. 234), у якому суд ухвалив заочне рішення.

Вбачається, що під час провадження у справі відповідачка ОСОБА_2 змінила своє місце проживання, але не виконала виниклий у зв`язку з цим у неї обов`язок повідомити суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження), який встановлений ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

В такому випадку, відповідно до припису абзацу другого ч. 1 ст. 131 ЦПК України, надіслані їй за останньою відомою суду адресою судові повістки вважаються доставленими, не зважаючи на її відсутність за цією адресою.

Крім того, про розгляд справи у судовому засіданні 17 червня 2021 року був повідомлений представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Охмак В. І. (Т. 1, а. с. 53 - 54), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки, Т. 2, а. с. 14), яку той отримав особисто 08 червня 2021 року, тобто з 11 днів до дня ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апелянтки про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та її права на участь у розгляді справи так, як відповідно до закону вважається вона була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, зокрема про судове засідання 17 червня 2021 року у якому суд ухвалив оскаржуване заочне рішення. Її неявка до суду в такому випадку не мала наслідком відкладення розгляду справи (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Про те, що ОСОБА_2 з 01 серпня 2016 року по 25 червня 2019 року та з 17 липня 2019 року і надалі мала інше зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , вона суду першої інстанції ніколи не повідомляла, а заявила про цю обставину лише в суді апеляційної інстанції, надавши відповідні докази.

Отже, наведені апелянткою ОСОБА_2 підстави для скасування заочного рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2021 року, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та не беруться до уваги апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неповідомлення її особисто та її представника про дату та час судового засідання від 02 липня 2021 року у якому ухвалено оскаржуване додаткове рішення суду про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції також не бере до уваги, оскільки згідно з ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Практика Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду щодо застосування ч. 3, ч. 4 ст. 270 ЦПК України та необов`язковість повідомлення судом учасників справи про час, дату та місце вирішення питання про ухвалення додаткового рішення є усталеною та послідовною. Згідно з неодноразово висловленою позицією Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах: від 05 березня 2020 року у справі № 756/5330/18, від 10 листопада 2021 року у справ № 755/5330/17, від 02 грудня 2021 року у справі № 645/396/20, в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 345/1537/21 тощо, вказівка у ч. 3 ст. 270 ЦПК України про те, що «додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення» стосується саме порядку ухвалення рішення, передбаченого статями: 264 ЦПК України (питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду); 265 ЦПК України (зміст рішення суду), 268 ЦПК України (проголошення судового рішення), і не регулює питання повідомлення судом учасників справи.

Отже, відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України суд має певну свободу розсуду у вирішенні питання виклику учасників процесу в судове засідання для ухвалення додаткового рішення.

Оскільки вирішення питання про розподіл судових витрат та принципи їх розподілу чітко унормовані ЦПК України і відповідачка не навела в апеляційній скарзі аргументів щодо невідповідності додаткового рішення основному рішенню, то колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції міг ухвалити додаткове рішення без виклику учасників справи у судове засідання 02 липня 2021 року.

Тож, оскаржуване в цій справі додаткове рішення суду не може бути скасоване лише тієї підстави, що суд не повідомив сторони, зокрема відповідачку, про час, дату та місце ухвалення додаткового рішення.

Водночас відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, в залежності від того, яким є рішення суду апеляційної інстанції щодо основного рішення суду першої інстанції, відповідно вирішуватиметься питання щодо додаткового рішення.

Стосовно викладених в апеляційній скарзі на рішення суду аргументів ОСОБА_2 щодо суті юридичного спору між сторонами по справі та відповідних висновків місцевого суду, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

У цій справі між сторонами виник спір щодо прав на майно, яке набуто у період шлюбу, та його поділ.

Позивач в позовній заяві стверджував, що спірне майно (незавершений будівництвом житловий будинок та огорожа) набуті ними у період шлюбу за кошти спільного сімейного бюджету, а тому воно належить їм на праві спільної смісної власності.

Натомість відповідачка у відзиві на позовну заяву заперечила проти такого твердження позивача, вказавши, що будівництво здійснювалося на земельних ділянках, які належать їй особисто та за грошові кошти, які частково належать її батькам. До того ж їх з позивачем стосунки припинилися у 2014 році, а будівництво вона продовжувала здійснювати до 2016 року сама. З огляду на це та норми ст. 57 СК України відповідачка стверджувала, що сама по собі часткова участь позивача у зведенні будинку на її земельній ділянці не є підставою для визнання спірного майна їх спільною сумісною власністю. На її переконання, воно належить їй на праві особистої приватної власністі.

В апеляційній скарзі на рішення суду відповідачка дещо змінила свої пояснення в частині обставин здійснення будівництва спірних об`єктів і стверджувала, що ОСОБА_1 взагалі не приймав участі у будівництві житлового будинку й огорожі, а всі грошові кошти на оплату будівельних матеріалів та робіт їй надавали батьки.

Вирішуючи питання щодо майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції врахував надані сторонами докази здійснення у період шлюбу будівництва житлового будинку з господарськими будівлями на земельній ділянці площею 1000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: взяв до уваги, що ця земельна ділянка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що вона належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , остання 21 липня 2012 року подала до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області повідомлення про початок будівельних робіт об`єкта «Будівництво житлового будинку та господарських будівель», яке зареєстроване за № КД 01.

Суд з дотриманням норм статей 34 - 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 376 ЦК України обґрунтованого відхилив доводи відповідачки, що вказане будівництво є самочинним.

Відповідачка фактично погодилася з таким висновком місцевого суду позаяк заперечень щодо нього в апеляційній скарзі не навела.

Стосовно ж огорожі на іншій належній відповідачці земельній ділянці за кадастровим номером :50:016:0031 площею 1000 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то відповідачка не висувала заперечень щодо існування такого об`єкта.

Проте з огляду на відсутність доказів вартості цієї огорожі суд першої відмовив в задоволенні вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 огорожі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та присудження позивачу грошової компенсації у сумі 5000 грн за будівельні матеріали та роботи, що були використані під час створення цієї огорожі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду неповним так, як сторони не надали суду не лише доказів вартості цієї огорожі, а й доказів її існування як предмета матеріального світу (у справі відсутні відомості про матеріал з якого вона зведена, її складові, фізичні параметри (висота, довжина щодо), вартість), щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відсутність таких відомостей підтверджених доказами унеможливлює вирішення судом питання щодо віднесення огорожі до спільної сумісної власності подружжя та здійснення її поділу, а тому в задоволенні позовної вимоги щодо огорожі за адресою: АДРЕСА_1 , слід відмовити саме через недоведеність існування такого матеріального об`єкта, а не лише через недоведеність його вартості.

Повертаючись до питання незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів апеляційного суду погоджується з правильністю висновку місцевого суду, що факт його існування підтверджений належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Суд першої інстанції встановив, зокрема: будівництво цього житлового будинку здійснювалося на земельній ділянці, яка має відповідне цільове призначення; будівництво здійснювалося відповідно до повідомлення ОСОБА_2 про початок будівельних робіт адресованого уповноваженому державою органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; будівництво цього об`єкта не завершено; об`єкт не введений в експлуатацію; право власності на об`єкт нерухомого майна чи на об`єкт незавершеного будівництва у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у поєднанні з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Оскільки, як встановив суд першої інстанції, право власності на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку не зареєстровано, то на підставі першого речення ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

З огляду на це можна зробити висновок, що власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, можуть бути кілька осіб, наприклад подружжя.

На матеріали, обладнання тощо, які придбанні в період шлюбу і використані в процесі будівництва об`єктів нерухомості, створення яких не завершено, поширюється передбачена ст. 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і таке майно може бути предметом поділу між подружжям (колишнім подружжям).

Колегія суддів апеляційного суду у такому своєму висновку посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17: «[…]у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тож у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, саме на ОСОБА_2 , яка заперечує презумпцію спільності майна набутого за час шлюбу з ОСОБА_1 , покладається обов`язок доведення відповідних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відзиві на позовну заяву відповідачка, зокрема, вказувала, що будівництво частково велося коштом її батьків, зокрема, її батько придбавав деякі будівельні матеріали.

Однак, всупереч нормі ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідачка разом з відзивом не подала до суду докази на підтвердження цих стверджуваних нею обставин. Не намагалася вона подати такі докази суду першої інстанції й пізніше.

В апеляційній скарзі відповідачка не посилалася на нові докази, не додала таких до апеляційної скарги.

Згодом, поза встановленим процесуальним законом строк, відповідачка подала до суду апеляційної інстанції доповнення до апеляційної скарги з додаванням до нього нових доказів (копій квитанцій, накладних, протоколу погодження ціни, актів приймання-перетачі, податкових повідомлень тощо). Вона вказувала, що ці докази підтверджують ту обставину, що саме її батьки придбавали матеріали для будівництва житлового будинку, який є предметом спору у цій справі.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 березня 2023 року відмовлено у прийнятті доповнень до апеляційної скарги, а протокольною ухвалою від 09 травня 2023 року відмовлено у прийнятті доказів, які не були подані відповідачкою у встановлений законом строк.

З огляду на те, що відповідачка не надала у визначений законом для подання доказів строк даних, які підтверджують використання при створенні житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , будівельних матеріалів, придбаних коштом третіх осіб та що такі особи приймали участь у будівництві, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив відповідні доводи відповідачки.

Не варті уваги і тверджень відповідачки, що їх з відповідачем відносини припинилися у 2014 році й надалі вона здійснювала будівництво будинку сама. Такі твердження вона обґрунтовувала тим, що це нібито було встановлено в іншій цивільній справі про розірвання їх шлюбу.

Проте у рішенні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року у справі № 401/1219/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не встановлено час з якого сторони припинили вести спільне господарство, зокрема вести будівництво (Т. 1, а. с. 28 - 29).

Саме по собі зазначення ОСОБА_2 у позовній заяві від 19 квітня 2016 року про припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 з 2014 року (Т. 1, а.с. 67) не є доказом істинності такого твердження, оскільки суд у тій справі не встановив час фактичного припинення цих відносин.

Не встановлено такий час і в справі, яка переглядається апеляційним судом.

Підтав вважати матеріали, обладнання тощо, використані для будівництва майбутнього житлового будинку такими, що належать особисто відповідачці судом не встановлено.

Здійснення подружжям будівництва житлового будинку для сім`ї на земельній ділянці, яка належить на праві власності одному з них не є самостійною передбаченою законом підставою для набуття права особистої власності на новостворене майно одним із подружжя - власником земельної ділянки.

Отже, відповідачка не спростувала презумпцію належності їй та відповідачу на праві спілої сумісної власності будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час розірвання їх шлюбу.

Також не знайшли свого підтвердження твердження відповідачки про наявність передбачених ст. 70 СК України підстав для відступу від рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні, які нібито проігнорував суд першої інстанції.

Необгрунтованим є твердження відповідачки про пропуск позивачем позовної давності, встановленої ст. 72 СК України, перебіг якої, на думку відповідачки, розпочався з часу розірвання шлюбу, а саме з дати ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу - 16 червня 2016 року.

Відповідно до с. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили (ст. 109, ст. 110 СК України), а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності про що прямо вказано у ч. 2 ст. 72 СК України.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення або реальне порушення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, не може вказувати на початок перебігу позовної давності.

Строк позовної давності у таких справах обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

Зі змісту рішенні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року у справі № 401/1219/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що на час розгляд тієї справ спір між подружжям щодо поділу майна був відсутній (Т. 1, а.с. 28).

Про те саме вказано і в позовній заяві ОСОБА_2 про розірвання шлюбу від 2016 році (Т. 1, а. с. 67).

Звертаючись наприкінці червня 2019 року до суду у цій справі позивам у своїй заяві вказав, що між ним і відповідачкою виник спір що поділу їх спільного майна так, як відповідачка стала заперечувати його права на це майно.

Отже, позивач не пропустив строк звернення до суду із даним позовом, оскільки на час розірвання шлюбу між подружжям був відсутній спір стосовно набутого у період шлюбу майна, а докази того, що позивач більш ніж за три роки до звернення до суду дізнався або міг дізнатися про заперечення ОСОБА_2 його права на спільне майно не підтверджено належними доказами.

Підсумовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , апеляційний суд виснує, що вони є безпідставним та не доводять незаконність чи необґрунтованість рішення суду від 17 червня 2022 року.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у цій справі, яка переглядається, має місце саме неправильне застосування деяких норм матеріального права, а саме положення ст. 18, 71 СК України, які визначають спосіб захисту майнових прав подружжя щодо їх спільного майна, порядок його поділу.

Так відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Про те, що поділ майна між співвласниками можливий лише в натурі йдеться також у ч. 1 ст. 367 ЦК України.

Особливості поділу між співвласниками незавершеного будівництвом нерухомого майна обумовлене положеннями ст. 331 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, предметом розгляду в якій були вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі, зокрема вказав: «За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання».

Зі змісту ст. 18, ст. 70, ст. 71 СК України у поєднанні зі ст. 16, ст. 367, ст. 372 ЦК України та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 511/2303/19 можна зробити висновок, що у спорах між подружжям щодо об`єктів права спільної сумісної власності, за відсутності між ними домовленності (договору), суд застосовує спосіб захисту прав, який встановлений законом - поділ майна в натурі або у випадках і в порядку встановленому законом присудження майна одному з подружжя, а іншому - грошової компенсації.

Стосовно матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення подружжям нерухомого майна, будівництво якого не завершено, поділ в натурі здійснюється судом шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ці матеріали і обладнання, які мають бути названі (зазначена їх номенклатура, кількість та вартість) у рішенні суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, здійснення поділу майна, що належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності змінює існуючі між ними правовідношення, що відповідає способу захисту майнових прав, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 18 СК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Наприклад, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Зокрема, у пунктах 6.6. - 6.7., 6.13. постанови від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

6.7. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

6.13. Крім того, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)».

Позивач ОСОБА_1 назвав свій позов «про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ» і вимагав: 1) визнати незавершений будівництвом житловий будинок та огорожуза адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю його і відповідачки, як подружжя; 2) в порядку поділу визнати за ним право власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку та огорожі за адресою АДРЕСА_1 ; 3) визнати огорожу на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю його і відповідачки та стягнути останньої на свою користь грошову компенсацію за будівельні матеріали та роботи, використані під час встановлення огорожі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що одночасне визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнання за позивачем права власності на його частину є взаємовиключними, адже одне і те ж майно не може водночас належати сторонам на праві спільної сумісної та спільної часткової власності.

Крім того, обрані позивачем способи захисту права на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають способу захисту, встановленому законом для спірних правовідносин (ст. 18, 71 СК України, ст. 372 ЦК України), оскільки саме по собі визнання за позивачем права на частку у спільному майні колишнього подружжя не передбачає її виділення в натурі, не називає конкретне майно (будівельні матеріали та обладнання), яке присуджується кожній із сторін внаслідок поділу їх спільної сумісної власності.

Схожий по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц у якій Суд вирішував спір щодо спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок: «Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

[…]Оскільки позивач заявила позовні вимоги про визнання права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, який до прийняття до експлуатації та його державної реєстрації право власності не може бути предметом поділу між сторонами, то у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. При цьому позивач не позбавлена можливості заявити вимоги про поділ матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного майна».

При цьому колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги пояснення представника позивача адвоката Федорова Ф. Ф. про те, що позивачу не міг сформулювати свої позовні вимоги із зазначенням конкретних матеріалів і обладнання, які були використанні під час будівництва житлового будинку так, як він не володів відповідною інформацією, а призначена ухвалою судом першої інстанції від 10 жовтня 2019 року судова будівельно-оціночна та будівельно-технічна експертиза не була проведена через уникнення від її проведення відповідачки.

Зі змісту клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової будівельно-оціночної та будівельно-технічної експертизи (Т. 1, а. с. 51 - 52), а також з ухвали місцевого суду від 10 жовтня 2019 року про призначення такої експертизи (Т. 1, а. с. 108 - 109) вбачається, що на вирішення експертизи не ставилися питання про перелік та обсяги виконаних будівельних робіт і використаних матеріалів та обладнання. Тому пояснення представника щодо змісту позовних вимог не відповідають обставинам у цій справі.

Колегія суддів апеляційного суду також вважає, що обрані позивачем способи захисту його прав в цій частині є неефективними з огляду на те, що відповідачка не визнає будь-яких прав позивача на об`єкт незакінченого будівництва. Позивач позбавлений не лише можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, а й доступу до нього, що виявилося у суді першої інстанції, коли позивач повідомив суд, що він не може забезпечити доступ судового експерта до об`єкта дослідження, бо такого доступу не має у нього. Тому, визнання за позивачем права власності на частку у спірному об`єкті права спільної сумісної власності остаточно не вирішить остаточно спір між сторонами, з великою імовірністю вони будуть вимушені повторно звертатися до суду про реальний поділ майна (в натурі) або встановлення порядку користування чи усунення перешкод у користуванні ним.

Отже, задоволення вимог позивача у цій справі не забезпечить досягнення бажаного ним результату, а саме ефективного захисту його прав.

Підсумовуючи, колегія суддів апеляційного суду виснує, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про визнання незавершеного будівництвом житловий будинок та огорожіспільною сумісною власністю подружжя, а також визнання за позивачем право власності на частину у спільному майні.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Хоча окремі аргументи, викладені відповідачкою в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження, загальний її довід про те, що суд ухвалив рішення неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є обгрунтованим.

З огляду на це та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю з покладенням судових витрат на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційних скарг ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2022 року та додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

- про визнання незавершеного будівництва житлового будинку та огорожіза адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

- про визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на частину незавершеного будівництва житлового будинку та огорожі за адресою АДРЕСА_1 ,

- про визнання огорожі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за будівельні матеріали та роботи, що були використані під час встановлення огорожі у сумі 5000 грн

відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 24 липня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник