Справа № 203/1732/21
Провадження № 2/0203/68/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сядро Г.Г.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

07.05.2021 року ОСОБА_4 звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, в якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 квітня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком О.О., реєстраційний номер 753.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що спірна квартира вибула із володіння позивача шляхом шахрайських дій, підроблення паспорта громадянина України позивача, підроблення ІПН позивача та нотаріального договору дарування від 21.07.2011 року, а всі правовстановлюючі документи на квартиру перебували у позивача. При цьому, як зазначила позивач, вона не є стороною оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, позивач звернулась до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У встановлений судом строк 28.10.2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своєї правової позиції по суті спору відповідач зазначив, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, а у разі задоволення позовних вимог буде порушено ст. 1 Першого Протоколу до конвенції, бо на нього буде покладений індивідуальний та надмірний тягар. При цьому відповідач зазначив, що факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття. Проте позивачем не додано до позову належних та достовірних доказів на підтвердження недобросовісного та незаконного заволодіння відповідачем нерухомим майном.

У встановлений судом строк 11.11.2021 року представник позивача подала відповідь на відзив, в якому просила суд відхилити заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов. Оскільки лише у разі встановлення всіх обставин, передбачених нормами ч. 1 ст. 230, ст. 203 і ст. 665 ЦК України у сукупності, вони вважаються правильно застосованими.

Також 21.04.2022 року представник позивача додатково надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що з урахуванням висновку експерта, експертом було встановлено, що спірний договір купівлі-продажу було вчинено на підставі підроблених документів та договір підписаний не позивачем - ОСОБА_4 , а іншою особою.

Під час судового засідання позивач та її представник пояснили підстави звернення до суду із позовом таким чином, як про це зазначено вище, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. При цьому представник позивача додала, що підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним є саме недодержання під час вчинення правочину вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України за переліком, вказаним у ЦК України.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просили суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень виклали таким чином, як про це зазначено у відзиві на позов. Також представник відповідача просила суд звернути увагу на те, що під час надання показань позивач як свідок користувалась письмовими записами з відповідями на запитання представника позивача, що були заздалегідь підготовленими.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 13.07.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року було частково задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків та ухвалено допитати в якості свідка позивача ОСОБА_4 , викликати у судове засідання для допиту в якості свідка: ОСОБА_5 , у задоволенні іншої частини вимог клопотання - відмовлено.

Ухвалою суду від 05.10.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті спору у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 12.04.2023 року, з`явилась сторона позивача та сторона відповідача, третя особа у судове засідання не з`явилась, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третьої особи.

Під час судового розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, допитані свідки, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати, заслухані заключні слова учасників справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Це підтверджується копіями: договору дарування від 21.07.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-1247; витягом про державну реєстрацію права власності КП «ДМБТІ» ДОР від 23.08.2011 року.

За відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 13.04.2021 року, до ЄРДР були внесені відомості за заявою ОСОБА_6 від 13.04.2021 року про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, про те, що невстановлені особи за допомогою підроблених документів та попередньою змовою з нотаріусом здійснили незаконний продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.04.2021 року, 08.04.2021 року було зареєстроване приватне право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 753, виданого 08.04.2021 року, видавник: ПН ДМНО Кравченко О.О., за ОСОБА_2 .

На підтвердження факту здійснення шахрайських дій щодо квартири та укладення спірного правочину позивач надала суду копії: листа від 30.07.2021 року ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» щодо невиготовлення бланку нотаріального документа, постанови про залучення в якості потерпілої від 16.04.2021 року, листа від 14.07.2021 року Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції щодо паспорта на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок експерта від 16.02.2022 року, про те, що договір дарування від 21.07.2011 року та договір купівлі-продажу від 08.04.2021 року, надані на дослідження, підписані іншою особою.

Допитана в судовому засіданні позивач - ОСОБА_4 , користуючись письмовими записами, показала, що їй належить квартира, відчужена за спірним правочином, всі правовстановлюючі документу на квартиру були у неї, в тому числі паспорт громадянина України та ІПН. Вона не знайома з відповідачем та не відчужувала йому квартиру, ніколи його не бачила, ключі від квартири були у її сина та невістки, щоб зробити ремонт. Як показала позивач, як тільки вона дізналась про факт шахрайства, то викликала поліцію, надала свої пояснення.

Допитана в судому засіданні свідок - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , показала, що вона не знайома з позивачем та відповідачем, також хотіла купити спірну квартиру, проте на противагу відповідачу вона не стала жертвою шахраїв. Проте вона була присутня під час огляду квартири та бачила людину схожу на позивача, а також під час зустрічі брала участь жінка, яка представилась як невістка. При цьому вона не купила спірну квартиру, проте її купив відповідач.

Спірні правовідносини між учасниками справи виникли з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком О.О., реєстраційний номер 753.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається .

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків .

Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним .

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз викладених вище норм ЦК України вказує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, наявність підстав, визначених законом, для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 у справі №537/3100/17 (провадження №61-343св19) вказав, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Своєю чергою, Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналіз положень статей 222, 223, 229, 233, 234, 235 ЦК України, судової практики Верховного Суду та висновків Пленуму Верховного Суду України дає суду підстави для висновку про те, що відповідно до вимог ЦК України, оспорюваними правочинами є правочини: вчинені з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, (ст. ст. 203, 215 ЦК України); вчинені неповнолітньою особою за межами своєї цивільної дієздатності (ст. 222 ЦК України); вчинені фізичною особою, що обмежена у дієздатності, без згоди піклувальника (ст. 223 ЦК України); вчинені під впливом помилок (ст. 229 ЦК України); вчинені під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України); фіктивні (ст. 234 ЦК України); удавані (ст. 235 ЦК України). При цьому кожна із зазначених правових підстав оспорення правочину має свої правові наслідки.

Суд, вирішуючи спір по суті щодо визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, виходить з того, що сторона позивача як на підставу недійсності правочину посилається на положення статей 203, 215 ЦК України, та зазначає, що під час вчинення оспорюваного правочину його сторонами не було додержано вимог чинного законодавства України, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так, аналіз положень статей 203, 215, 205-212 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до вимог частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Водночас у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження підстав звернення до суду для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, зокрема, відсутній безпосередньо оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу від 08.04.2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком О.О., реєстраційний номер 753. При цьому сторони у судовому засіданні не заперечували факту укладення спірного договору, відповідні відомості були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд бере до уваги те, що за відсутності оспорюваного правочину у суду відсутні правові підстави для надання йому оцінки з точки зору дотримання чи недотримання під час його вчинення положень частин 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, а саме щодо того, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тим більше, що у ході судового розгляду справи встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 13.04.2021 року триває та не завершене, про що під час надання усних пояснень повідомила представник позивача. Також суд враховує те, що сторона позивача не надала суду судового рішення, ухваленого за результати судового розгляду кримінального провадження, та таке відсутнє в матеріалах цивільної справи.

Водночас витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) не є процесуальним джерелом доказів, на що вказав Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 року, справа №761/28347/15-к, провадження №51-500км18. Тому посилання позивача на витяг з ЄРДР про внесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення не може бути доказом вини особи у вчинені злочину. Тим більше, що відповідач не є фігурантом кримінального провадження на момент судового розгляду цивільної справи, та висновку експерта, здійсненого в рамках кримінального провадження, показань свідків недостатньо для надання оцінки недійсності спірного договору купівлі-продажу на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, за йог безпосередньої відсутності в матеріалах справи та відсутності результатів досудового розслідування кримінального провадження або судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1, частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2-1093/2011).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз викладеного вище вказує, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, та такі правові підстави на момент судового розгляду справи у суду відсутні.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити, та з огляду на положення статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 26.04.2023 року.

Суддя Ф.М. Ханієва