ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2023 року м. Кропивницький

справа № 394/417/20

провадження № 22-ц/4809/50/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С.М. Чельник О.І.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «ТасКомбанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2020 року у складі судді Запорожець О. М. і

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «ТасКомбанк» та просив :

- визнати, що кредит, згідно кредитного договору № від 12.03.2019, укладеного між ним та Акціонерним товариством «ТасКомбанк» ним плвністю погашений згідно договору та норм законодавства 13.12.2019;

- визнати договір № таким, що припинив дію13.12.2019 та у зв`язку з цим визнати будь-які вимоги по виплаті будь-яких сум згідно даного договору неправомірними;

- зобов`язати відповідача виплатити 3880 грн матеріальної та 5000 моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2019 року між ОСОБА_1 та Ттовариством Фінанс кредит укладено договір № .

Згідно повідомлення про відступлення прав вимог від 12.03.2019 ТОВ фінанс кредит передало свої права кредитоотримувача АТ ТАС комбанк.

«ТасКомбанк» за підписом директора Контакт-центру підтвердив у листі на його адресу від 27.02.2020р. 5244/56, що станом на 12.12.2019 року загальна заборгованість за кредитним договором складала 2582,94 грн., тобто на 13 грн. менше, ніж по графіку.

Вказав, що він неодноразово виплачував місячні внески не до 12, а 12 числа, ніяких додаткових платежів банк його не зобов`язував виплачувати.

12.12.2019 він погасив кредит, виплативши 2600 грн.

«ТасКомбанк» звинуватив його в тому, що кошти на його рахунок надійшли на день пізніше графіка і нарахував за 13.12.2019 відсотки не за день, а за частину місяця, в розмірі 64,77 грн.

13.12.2019 він не користувався кредитом згідно договору , так як достроково його погасив.

В листі «ТасКомбанку» зазначено, що договір продовжує діяти після зарахування 2600 грн, тобто після 13.12.2019.

Починаючи з січня 2020 року почав отримувати дзвінки та повідомлення по телефону від працівників «ТасКомбанку», які не могли чітко пояснити причини боргу.

В зв`язку з чим, позивач був змушений їздити в місто Кропивницький у відділення банку перший раз без заяви і три рази для подачі заяв.

З вищевказаними діями відповідача та його доводами не погоджується, оскільки кредитний договір від 12.12.2019 не передбачає нарахування додаткових відсотків наперед на пів місяця.

Вважає дії відповідача протиправними, та такими що завдали йому матеріальних збитків та моральної шкоди, а саме: за 4 поїздки до відділення банку в м.Кропивницький та по місту і на зворотню поїздку, а також на харчування було витрачено 1080 грн; втрачені 4 робочі дні, які оцінює у 800 грн; самостійне підготування позовної заяви оцінює в 2000 грн. Всього матеріальні збитки складають 3880 грн.

Крім того позивачу завдано моральну шкоду, яку оцінює у 5000 грн.

Заочним рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТасКомбанк» про визнання погашеною кредитної заборгованості, визнання договору таким, що припинив свою дію, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Визнано припиненим з 13.12.2019 кредитний договір № від 12.03.2019 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінанс кредит», у зв`язку з достроковим та повним погашенням його боржником.

Стягнуто з АТ «ТасКомбанк» на користь держави судовий збір в сумі 2102 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не добросовісно та не справедливо по відношенню до боржника та безпідставно і неправомірно нарахував йому заборгованість за кредитним договором, який фактично припинив свою дію в зв`язку з повним достроковим погашенням кредитної заборгованості позивачем.

Відмовляючи в частині відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

Нормами процесуального законодавства не передбачено, що за самостійне складання позовної заяви кошти стягуються з винної сторони витрати.

В частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов`язальним правом в яких не передбачено стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги стягнувши на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 5230 грн та моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказами на відшкодування матеріальної шкоди є заяви на ім`я ОСОБА_2 та клопотання, які зареєстровані в канцелярії суду.

Через вину банку прийшов до висновку про написання позовної заяви в з`вязку з цим були потрачені час, нерви, кошти на канцелярські приладдя.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про договірні правовідносини між сторонами не віповідають дійсності, оскільки спір між сторонами розпочався після дострокового та повного погашення кредиту, а тому відповідно до норм Цивільного кодексу України та Конституції України він має право на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ТасКомбанк» про визнання погашеною кредитної заборгованості, визнання договору таким, що припинив свою дію не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 11 годину 00 хвилин 11 січня 2023 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.03.2019 року позивач заповнив та підписав анкету-заяву № на отримання кредиту від ТОВ «ФК» «ЦФР», а також паспорт кредиту від ТОВ ФК» «ЦФР», правонаступником якого є АТ «ТасКомбанк».

В заяві зокрема зазначено, що позивач згоден з тим, що підписаний ним паспорт кредиту № 3682982 від 12.03.2019 року містить умови укладеного ним кредитного договору, і заява № разом с паспортом кредиту (включно з його наступними змінами) та з умовами кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК» «ЦФР» - становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР», як кредитодавцем та позивачем, як позичальником.

Відповідно до заяви на отримання кредиту позивач доручив ТОВ «ФК «ЦФР» сплатити 5000 грн.

Сума ліміту споживчого кредиту відповідно до паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» складає 6955 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом 10285,55 грн.

Відповідно дозазначено паспортустаном на12.03.2019року позивачмав заборгованістьперед відповідачемв ОСОБА_3 ,яку вподальшому шляхом ануїтетних платежів повинен був погашати відповідно до встановленого розміру та графіку.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач діяв у межах та у спосіб визначених договірними зобов`язаннями з кредитором, належним чином виконував покладені на нього договором обов`язки, своєчасно сплачував кредит та достроково погасив кредит у встановлений строк.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (ст. 124 Конституції України).

За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право назахист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист це один із основних елементів будь-якого суб`єктивного цивільного права. Це нормативно врегульована можливість управомоченого суб`єкта застосувати способи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права та застосування передбачених законом методів для припинення дій, завдяки яким право було порушене.

У ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Натомість, на позивача покладається обов`язок доведення наявності шкоди, її розмір та причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч.1ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно доч.1ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ «ТасКомбанк» та просив стягнути на його користь заподіяні неправомірними діями відповідача матеріальні збитки, а саме витрачені ним кошти на поїздку до міста Кропивницького де знаходиться відділення банку, на проїзд по місу, харчування, а також витрачений час на написання позовної заяви та витрачені 4 робочі дні в дорозі.

Однак, на підтвердження своїх вимог позивач належних та допустимих доказів про понесення ним вищезазначених витрат до суду першої інстанції не надано.

Крім того, зазначені позивачем понесені ним витрати не можуть бути віднесені до збитків в розумінні приписів ст. 22 ЦК України.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заподіяних йому збитків задоволенню не підлягають.

За приписами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від:

1) характеру правопорушення;

2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації;

3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;

4) інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до п.3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобо`язальним правом і вони не передбачають стягнення моральної шкоди.

Підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди з підстав визначених Законом суд також не знаходить.

Доводи апеляційної скарги, що договірні відносини між позивачем та банком припинилися, є помилковими, оскільки спір між сторонами виник саме з підстав виконання ними умов кредитного договору від 12 березня 2019.

Таким чином, оцінивши сукупність зібраних по справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а заочне рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М.Єгорова

О. І. Чельник