КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9042/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року (суддя Коробенко С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

у листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи № 175-к від 29 серпня 2022 року про його звільнення; поновити його на посаді провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи з 31 серпня 2022 року; стягнути з Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 100 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 18 липня 2016 року по 31 серпня 2022 року перебував у трудових відносинах з Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, де з 2 вересня 2019 року працював на посаді провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи на підставі наказу № 212-к від 2 вересня 2019 року. 31 серпня 2022 року його звільнено у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 175-к від 29 серпня 2022 року, з яким його ознайомлено 30 серпня 2022 року.

Позивач вважав, що його звільнено з грубим порушенням норм трудового законодавства України, так як з квітня 2022 року в установі був оголошений простій, а 19 серпня 2022 року його наказом № 54-ОД від 19 серпня 2022 року повідомлено про виведення з простою у зв`язку з виробничою необхідністю та з метою виконання функції Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи. Ознайомившись з наказом, він звернувся до відповідача із заявою про надання з 22 серпня 2022 року відпустки без збереження заробітної плати на період дії

воєнного стану в Україні на підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустки» та ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у наданні якої йому було відмовлено без обґрунтування причин та підстав такої відмови. В цей же день, 22 серпня 2022 року він звернувся із заявою про надання щорічної основної відпустки з 12 вересня 2022 року тривалістю 24 календарні дні, яка згідно графіку відпусток мала бути надана йому ще в червні 2022 року, однак вказану заяву приймати відмовились, а у наданні відпустки відмовили.

Позивач зазначав, що 29 серпня 2022 року йому було вручено повідомлення № 486 від 29 серпня 2022 року про те, що у зв`язку зі змінами істотних умов праці (в тому числі встановлення нових додаткових елементів у трудовій функції) йому пропонується посада провідного лікаря ветеринарної медицини лабораторії рідинної хроматографії науково-дослідного хіміко-токсикологічного відділу, з посадовим окладом згідно штатного розпису. У зазначеному повідомлення було вказано, що у разі відмови від пропозиції переведення, його буде звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Ознайомившись з цим повідомленням, він висловив свою незгоду саме із протиправним порядком переведення і помилковим застосуванням роботодавцем положень ст. 32 та п. 6 ст. 36 КЗпП України, жодним чином не висловлюючи свою згоду або незгоду із запропонованою йому посадою. Однак відповідачем в той же день, 29 серпня 2022 року був прийнятий наказ № 175-к про його звільнення з посади провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи з 31 серпня 2022 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Позивач посилався на те, що йому не було повідомлено, які саме істотні зміни умов праці відбулись за посадою провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи, та у зв`язку з чим він не може далі працювати на зазначеній посаді. На адвокатський запит № 1-06-09/22 від 6 вересня 2022 року відповідачем надано відповідь № 567 від 19 вересня 2022 року, що згідно службової записки завідувача науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи від 22 серпня 2022 року, виникла необхідність у розробці нової посадової інструкції провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи та врахування в ній кваліфікаційних вимог щодо володіння однією з офіційних мов Ради Європи, що і було враховано в новій посадовій інструкції. У цій же відповіді відповідач зазначив, що ОСОБА_1 було запропоновано надати до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи сертифікат, що підтверджує володіння однією із мов Ради Європи (англійська, рівня С1), але сертифікат начебто надано не було.

Позивача стверджував, що зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки саме 29 серпня 2022 року, під час ознайомлення з повідомленням № 486 від 29 серпня 2022 року, йому було запропоновано надати сертифікат упродовж декількох годин, що за будь-яких умов об`єктивно виконати неможливо. 23 серпня 2022 року було затверджено нову посадову інструкцію провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, згідно якої внесено зміни до п. 6.1, а саме встановлена необхідність володіння однією із мов Ради Європи (англійська, рівня С1), з якою його ознайомлено не було, письмово про вказані зміни істотних умов праці роботодавець його не повідомляв, а ні до запровадження нових умов, а ні після. У повідомленні № 486 від 29 серпня 2022 року, як і в наказі про звільнення № 175-к від 29 серпня 2022 року, не зазначено, які саме істотні умови праці змінюються.

Також позивач посилався на те, що станом на 29 серпня 2022 року на підприємстві було 27 вакантних посад, проте йому було запропоновано лише посаду провідного лікаря ветеринарної медицини лабораторії рідинної хроматографії науково-дослідного хіміко-токсикологічного відділу, яка взагалі не відповідає його кваліфікації, вмінням та навичкам.

Враховуючи незаконне звільнення, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 вересня 2022 року і до ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку у сумі 305,44грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що внаслідок незаконного звільнення з 31 серпня 2022 року, йому не виплачується заробітна плата, він позбавлений основного доходу, можливості утримувати себе та своїх рідних, постійно відчуває відповідальність за близьких йому людей і душевний біль через те, що не може задовольнити всі необхідні потреби. Крім цього, він тривалий час позбавлений доступу до улюбленої професії, що призводить до зниження престижу та ділової репутації і такі обставини викликають у нього постійні душевні хвилювання, потребують значних зусиль для відновлення свого попереднього стану, соціальних зв`язків, організації умов життя, тощо.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року, у якому виправлено описки ухвалою суду від 11 квітня 2023 року, позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним і скасовано наказ Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи від 29 серпня 2022 року за № 175-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи та поновленого його на цій посаді; стягнуто з Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2022 року по 20 березня 2023 року в розмірі 43 983,36грн та компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 5 000грн. В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Державний науково-дослідний інститут з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Відповідач зазначає, що 29 серпня 2022 року позивача було ознайомлено з конкретними додатковими вимогами у новій посадовій інструкції за його посадою та роз`яснено суть таких змін, а тому, враховуючи відсутність у позивача бажання обійняти запропоновану йому посаду лікаря ветеринарної медицини лабораторії рідинної хроматографії науково-дослідного хіміко-токсикологічного відділу, яка відповідала його кваліфікації, та не надання підтвердження відповідності новим кваліфікаційним вимогам за займаною посадою, шляхом надання сертифікату про знання англійської мови рівня С1, директором було видано наказ від 29 серпня 2022 року № 175-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з 31 серпня 2022 року.

Відповідач стверджує, що всі інші вакантні посади, які не були запропоновані позивачу, потребували іншої або додаткової кваліфікації, ніж та, що була наявна у позивача.

Також відповідач посилається на безпідставне не прийняття судом доказів у підтвердження введення в дію Положення про науково-дослідний відділ організації наукової та міжнародної роботи інституту з 1 вересня 2022 року, що підтверджує завчасне повідомлення позивача про зміну істотних умов праці.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, більше того, після ухвалення

оскаржуваного рішення, позивача, відповідно до вимог закону, було поновлено на попередній посаді наказом від 21 березня 2023 року № 78-к. Однак позивач одразу написав заяву про звільнення, на підставі якої було видано наказ від 23 березня 2023 року № 82-к «Про звільнення ОСОБА_2 », що, на думку відповідача, свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між звільненням позивача з роботи та понесеними ним моральними стражданнями.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Циктич О.О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на обґрунтованість висновків суду про те, що відповідачем не надано суду жодного документу, який би встановлював необхідність щодо змін в організації виробництва.

Представник позивача вважає, що встановлення додаткових, надмірних кваліфікаційних вимог, як то володіння англійською мовою на рівні С1, не слід вважати такими, що обумовлені виробничою необхідністю.

Також представник позивача зазначає, що відповідач не ознайомив позивача із новою посадовою інструкцією за його посадою та не повідомив про те, коли і які саме істотні умови праці мають змінитися, а відразу вручив позивачу повідомлення із пропозицією перевестись на іншу посаду, під загрозою звільнення. 29 серпня 2022 року позивачу було фактично запропоновано переведення на іншу посаду при збереженні у штаті попередньої, без належного пояснення причин та під загрозою звільнення у разі відмови, що є грубим порушенням трудового законодавства.

Представник позивача також не вважає обґрунтованими доводи відповідача про відсутність причино-наслідкового зв`язку між звільнення позивача і завданням йому моральної шкоди, оскільки подальше звільнення ОСОБА_1 з роботи було обумовлене виключно створенням окремими працівниками установи ворожої та образливої атмосфери, а також здійсненні психологічного тиску на позивача, який унеможливлював виконання останнім своїх трудових обов`язків.

Відповідач Державний науково-дослідний інститут з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду (с.с.160, 161, 162), свого представника у судове засідання не направив.

12 вересня 2023 року на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи Негоди А.Ф. про відкладення судового засідання, призначеного на 13 вересня 2023 року, що підтверджує обізнаність відповідача про дату судового розгляду, посилаючись на неможливість прибути у судове засідання (с.с.166).

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги, оскільки у клопотанні не зазначені поважні причини неможливості явки представника відповідача у судове засідання, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Циктич О.О., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 18 липня 2016 року перебував у трудових відносинах з Державним науково-дослідним інститутом з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи (далі - Інститут), а з 2 вересня 2019 року працював на посаді провідного лікаря ветеринарної

медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи на підставі наказу № 212-к від 2 вересня 2019 року (с.с.16-20).

Зі змісту посадової інструкції провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи Інституту, затвердженої 2 грудня 2019 року в.о. директора Інституту, до вказаної посади застосовуються такі кваліфікаційні вимоги: наявність повної вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст» або «Магістр» за спеціальністю «Ветеринарна медицина» або відповідного напрямку роботи, стажування за напрямком діяльності, володіння державною мовою, громадянство України. Позивач під підпис був ознайомлений із вказаною інструкцією (с.с.31,32).

23 серпня 2022 року директором Інституту було затверджено нову редакцію посадової інструкції провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи Інституту, у якій для цієї посади встановлено наступні кваліфікаційні вимоги: наявність вищої освіти другого рівня (магістерського) за спеціальністю «Ветеринарна медицина», вільне володіння державною мовою та володіння однією з мов Ради Європи (англійська, рівня С1), громадянство України (с.с.33-34).

Відомостей про ознайомлення ОСОБА_1 з новою редакцією посадової інструкції матеріали справи не містять.

29 серпня 2022 року ОСОБА_1 вручено повідомлення № 486 від 29 серпня 2022 року, що у зв`язку зі змінами істотних умов праці (в тому числі, встановлення нових додаткових елементів у трудовій функції), йому пропонується посада провідного лікаря ветеринарної медицини лабораторії рідинної хроматографії науково-дослідного хіміко-токсикологічного відділу, із посадовим окладом згідно штатного розпису. У разі згоди позивачу пропонувалося подати відповідну заяву до відділу кадрів. У разі відмови від пропозиції переведення, повідомлялось, що він буде підлягати звільненню за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

На повідомленні позивач зазначив, що не згоден, зауважив, що зміна істотних умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України - зміна роботи, умов праці тощо на тій самій посаді. Скорочення посади не вважається зміною істотних умов праці. Також позивач зазначив, якщо займана посада не виводиться зі штатного розпису, підстави для переведення на іншу посаду відсутні (с.с.24).

Наказом директора Інституту № 175-к від 29 серпня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи з 31 серпня 2022 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України. Позивач ознайомився з цим наказом 30 серпня 2022 року, зазначивши, що не погоджується з ним, оскільки не відмовлявся від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (с.с.25).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази запровадження відповідачем змін в організації виробництва та праці.

Також суд зазначив, що встановлення у посадовій інструкції провідного лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи вимоги про вільне володіння однією із мов Ради Європи, не обумовлено жодним внутрішнім документом щодо змін в організації виробництва. Крім того, відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з новою редакцією посадової інструкції.

Крім цього, суд першої інстанції посилався на те, що повідомлення № 486 від 29 серпня 2022 року не містить інформації про те, які умови праці підлягають зміні, а отже і підстави пропонування йому іншої посади. Суд вважав, що фактично позивачу запропоновано переведення на іншу посаду при збереженні у штаті попередньої, без

належного пояснення причин та під загрозою звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було дотримано умов припинення трудового договору на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, переплутані поняття переведення та зміна істотних умов праці, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2022 року по 20 березня 2023 року (144 робочі дні) в розмірі 43 983,36грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що незаконним звільнення позивачу завдана моральна шкода, однак заявлений позивачем розмір моральної шкоди є значно завищеним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

В постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 205/1312/17 вказано, що «під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.»

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 761/24929/20 зазначено, що «при зміні істотних умов праці власник повинен дотримуватися встановленого порядку. Правовим документом про таку зміну є наказ про зміну істотних

умов праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Працівники, істотні умови праці яких у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підлягають зміні, персонально попереджаються про дату таких змін (не пізніше ніж за два місяці до змін). Попередження - це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого законодавством двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці або ж відмовитися від неї».

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 317/181/19 зазначено, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 761/24929/20, «питання про те, які саме обставини впливають на зміну істотних умов праці, чинним законодавством не врегульовано, оскільки в ньому відсутній їх вичерпний перелік. Тлумачення того, що може бути підставою для зміни істотних умов праці, наведено, зокрема в пунктах 10, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», згідно з якими припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Серед інших «змін істотних умов праці» можна навести, як приклад, зміни посадових обов`язків працівника при продовженні роботи на тій самій посаді. У свою чергу, посадові обов`язки працівників мають бути відображені в посадових інструкціях, які згідно з пунктом 6 Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (далі - ДКХП), які були затверджені разом з Випуском 1 «Професії, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» ДКХП наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336, мають складатися для працівників усіх посад, що зазначені у штатному розписі. При цьому до посадових інструкцій може бути внесено зміни та/або доповнення лише на підставі наказу керівника підприємства та тільки за згодою працівника.

Із зазначеного можна зробити висновок, що посадові обов`язки працівника є фактично також істотними умовами його праці (трудового договору). Тому у випадку виробничої необхідності змінити їх, це має розглядатися як зміна істотних умов праці, для здійснення якої слід дотримуватися відповідних процедур згідно із законодавством. Якщо працівник не погодиться на таку зміну у встановленому порядку (тобто відмовиться від продовження роботи за колишньою посадою, але з новими посадовими обов`язками), то роботодавець має право звільнити його за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.»

Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.

При зміні істотних умов праці посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

Зміна істотних умов праці не передбачає ліквідації трудової функції працівника та виведення посади зі штату.

Отже, зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але з новими умовами праці.

За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Частина 3 цієї статті передбачає, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Отже, Закон України № 2136-ІХ тільки визначив, що про зміну істотних умов праці роботодавець може повідомити працівника не пізніше як до запровадження таких умов, призупинивши на період воєнного стану дію положення частини 3 статті 32 КЗпП України, що про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, зміст зміни істотних умов праці змінені Законом України № 2136-ІХ не були.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх

вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем суду не було надано жодного документу, який би підтвердив наявність змін в організації виробництва і праці в Інституті, також не надано доказів прийняття наказу про зміну істотних умов праці за посадою, яку обіймав позивач, не наведено обґрунтування необхідності внесення змін до посадової інструкції лікаря ветеринарної медицини науково-дослідного відділу організації наукової та міжнародної роботи та ознайомлення позивача з новою редакцією посадової інструкції.

Зі змісту отриманого позивачем повідомлення № 486 від 29 серпня 2022 року вбачається, що відповідач фактично запропоновував ОСОБА_1 переведення на іншу посаду із посиланням на зміну істотних умов праці на виробництві за посадою, яку він займав.

Доводи апеляційної скарги, що нормами трудового законодавства не визначено, у який спосіб роботодавець повинен повідомляти працівника про конкретні зміни умов праці, є правильними.

Разом з цим, роботодавець зобов`язаний надати докази того, що він попередив працівника про істотні зміни умов його праці, зазначив зміст таких змін і зробив це завчасно до дати їх введення. У даній справі таких доказів надано не було, а відповідач у відзиві на позов зазначив, що позивача було ознайомлено з конкретними додатковими вимогами у новій посадовій інструкції за його посадою усно, під час вручення йому повідомлення № 486 від 29 серпня 2022 року, що не відповідає положенням ст. 32 КЗпП України та Закону України № 2136-ІХ.

Крім того, відповідачем суду не було надано документів, у яких визначено дату введення таких змін до посадової інструкції, а у відзиві на позов відповідач зазначив, що посадова інструкція була затверджена керівником Інституту 23 серпня 2022 року, але не введена в дію наказом. При цьому в Інституті триває оновлення посадових інструкцій, які у подальшому будуть введенні в дію одним наказом керівника Інституту.

За таких обставин, відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України 29 серпня 2022 року, так як на момент його звільнення істотні зміни його умов праці введенні в дію не були.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не міг продовжувати працювати за новими посадовими обов`язками, так як не мав відповідної додаткової кваліфікації (знання англійської мови, рівень С1), у зв`язку із чим позивачу було запропоновано обійняти іншу посаду, що відповідала його кваліфікації, від якої він відмовився, тому керівник Інституту мав правові підстави для його звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, є безпідставними.

Як вже зазначалося вище, відповідачем не надано доказів, що позивач був належним чином ознайомлений з новою редакцією посадової інструкції, на час його звільнення нова посадова інструкція не була введена в дію, а положення статті 32 КЗпП України не передбачають обов`язку роботодавця пропонувати працівнику іншу посаду у разі істотної зміни умов його праці та відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. При цьому відмова від зайняття запропонованої посади не є підставою для звільнення працівника на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції під час судового засідання 20 березня 2023 року безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про приєднання до матеріалів справи Положення про науково-дослідний відділ організації наукової та міжнародної роботи Інституту, що затверджене наказом директора Інституту № 58-ОД від 23 серпня 2022 року, яке введено в дію з 1 вересня 2022 року, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 9 грудня 2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного провадження з викликом сторін, відповідачу встановлений строк - 15 днів для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження.

Копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви були отримані відповідачем 16 січня 2023 року, що підтверджується повідомленням про вручення (с.с.52).

23 січня 2023 року судом отриманий відзив на позовну заяву, до якої відповідачем вищезазначене Положення та будь-які інші докази у підтвердження своїх заперечень додані не були. Також у відзиві не зазначено, що докази будуть надані суду у подальшому та причини неможливості подання таких доказів у строки, визначені ст. 83 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у прийнятті зазначеного Положення, копія якого була подана суду у судовому засіданні 20 березня 2023 року.

Згідно частин 1 та 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До апеляційної скарги відповідачем додані копія наказу директора Інституту № 58-ОД від 23 серпня 2022 року щодо затвердження положення та копія Положення про науково-дослідний відділ організації наукової та міжнародної роботи Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи.

Однак, в апеляційній скарзі не наведено обґрунтування неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву, тому колегія суддів новий доказ до розгляду не приймає.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що звільнення позивача на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України

було незаконним, а відтак він підлягає поновленню на роботі і йому підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Апеляційна скарга не містить доводів неправильності розрахунку суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу, зробленого судом першої інстанції, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України колегія суддів рішення суду в цій частині не переглядає.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків,а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи встановлення факту незаконного звільнення позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу завданої йому моральної шкоди.

При визначенні її розміру, суд першої інстанції правильно виходив з принципу розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги, що після поновлення на роботі 21 березня 2023 року, позивач звільнився 23 березня 2023 року, не бажаючи продовжувати трудові відносини з Інститутом, що спростовує завдання йому моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки завдання моральної шкоди позивач обґрунтовував незаконним звільненням 30 серпня 2022 року, що було доведено під час судового огляду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду

та задоволення апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Циктич О.О. просить стягнути з відповідача витрати позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000грн.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Частина 2 статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, позивач має право на відшкодування понесених судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду

за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 вересня 2022 року між адвокатом Циктич О.О. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт) був укладений договір про надання правової допомоги № 06-09/22 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання від імені і за рахунок клієнта надавати правову допомогу та здійснювати представництво його інтересів в судах загальної юрисдикції при розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення; в органах внутрішніх справ, органах прокуратури, органах державної податкової служби та інших органах, які здійснюють правозастосовні та/або правоохоронні функції, органах виконавчої служби, управліннях державного казначейства, відділеннях поштового зв`язку, в усіх інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях усіх організаційно-правових форм та форм власності. Вид правової допомоги та її вартість стороні сторони визначать у додатковій угоді до цього договору (с.с.37-38).

У підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу додано:

- копію додаткової угоди № 2 від 29 грудня 2022 року до Договору, відповідно до якої продовжено дію Договору до 31 грудня 2023 року (с.с.149);

- копію додаткової угоди № 3 від 27 червня 2023 року до Договору, яка укладена на підставі п. 3.1 Договору та визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги клієнту у суді апеляційної інстанції у справі про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від виконання робіт та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно п. 3 додаткової угоди сторони погодили фіксований розмір гонорару, який становить 15 000грн (с.с.150);

- копію акту № 2 від 30 червня 2023 року за додатковою угодою № 3 до Договору, яким адвокат Циктич О.О. та ОСОБА_1 засвідчили, що клієнтом сплачено на користь адвоката гонорар за надання юридичних послуг, перерахованих у п. 4, 5 додаткової угоди № 3 при підготовці та розгляді справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000грн (с.с.151).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності

клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявив.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачу за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000грн

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року - без змін.

Стягнути з Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики

та ветеринарно-санітарної експертизи на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 15 000грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук