Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 203/4439/18

провадження № 61-11568св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіна Євгенія Сергіївна, ОСОБА_2 ,

третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», товариство), державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» (далі - КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу») Бутюгіної Є. С., Гайдук Д. Г., треті особи: Управління-служба у справах дітей Центральної районної в м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 червня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум», банк) було укладено кредитний договір № 0189/07/03-Z, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 13 % річних зі строком погашення - до 26 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між позичальником та АКБ «Форум» було укладено договір іпотеки № 07-422/07 від 27 червня 2007 року.

Предметом іпотеки стала належна позивачці на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 0189/07/03-Z від 27 червня 2007 року,банк звернувся до суду з позовом до неї про стягнення з заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року позов АКБ «Форум» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «Форум» заборгованість за укладеним кредитним договором у розмірі 8 998,39 доларів США за кредитом, 1 012,17 доларів США заборгованості за відсотками, 9 156,33 грн пені та 5 000 грн штрафу.

20 червня 2014 року банк було віднесено до категорії неплатоспроможних, введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації. Активи банку та права вимоги за зобов`язаннями були реалізовані на ФГФВО на відкритих аукціонах у межах програми ліквідації.

22 травня 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» через аукціон набуло право вимоги за кредитним договором № 0189/07/03-Zвід 27 червня 2007 року.

Набувши статусу нового кредитора, 05 липня 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. та на підставі приписів договору іпотеки у позасудовому порядку набуло право власності на предмет іпотеки, після чого позивачку, її сина та малолітнього онука було знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Позивачка зазначала, що була вимушена орендувати житло.

Спірну квартиру в подальшому було кілька разів відчужено.

Станом на день звернення з позовом до суду останнім власником квартири є ОСОБА_2 , яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2018 року.

Вважала, що державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіна Є. С. не мала права вчиняти відповідні реєстраційні дії з реєстрації за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на спірну квартиру, оскільки це, зокрема, суперечило Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, при реєстрації права власності було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений договором іпотеки.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за новим іпотекодержателем;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»;

- витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ;

- у солідарному порядку стягнути з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. збитки, пов`язані з проживанням позивачки в орендованій квартирі, в сумі 105 000 грн;

- зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради поновити реєстрацію позивачки, її сина та онука у квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 рокупозов задоволеночастково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 компенсацію заподіяних збитків у сумі 105 000 грн, компенсацію судових витрат у сумі 521,47 грн, разом - 105 521,47 грн.

Стягнуто з державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат у сумі 521,47 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат у сумі 521,47 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року виправлено описку в рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року.

Викладено абзац третій резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. на користь ОСОБА_1 у солідарному порядку компенсацію заподіяних збитків в сумі 105 000 грн».

Доповнено резолютивну частину новим абзацом такого змісту: «Стягнути з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в сумі 521,47 грн».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», усупереч умовам іпотечного договору не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, а одразу використав механізм, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що свідчить про порушення товариством, як іпотекодержателем, своїх зобов`язань за іпотечним договором № 07-422/07 від 27 червня 2007 року, а отже і про порушення порядку набуття права власності на спірну квартиру.

Разом із цим суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка має загальну площу 43,8 кв.м і використовується позивачкою та її родиною (зокрема, малолітнім онуком) як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який увів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як забезпечення виконання позивачкою умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

У зв`язку із цим у державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Таким чином, державна реєстрація права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на спірну квартиру відбулась з порушенням встановленого іпотечним договором від 27 червня 2007 року порядку та вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Указане свідчить про те, що товариство не набуло права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, визначені законом.

З огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про, що саме винні протиправні дії ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. потягли за собою необхідність позивачки орендувати інше житло, тому витрати в сумі 105 000 грн, які позивачка вимушено понесла за оренду квартири, підлягають стягненню у солідарному порядку з указаних відповідачів на її користь.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права, скасування державної реєстрації права, місцевий суд виходив з того, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Вирішуючи спір у частині зобов`язання третьої особи поновити позивачку та членів її сім`ї на реєстраційному обліку у спірній квартирі, суд зазначив, що державні функції з реєстрації фізичних осіб за місцем їх проживання (перебування) делеговано органам місцевого самоврядування, зокрема Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Однак, вказана юридична особа у якості відповідача позивачкою зазначена не була, тому підстави для задоволення цих вимог відсутні.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року апеляційні скарги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 задоволено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування з незаконного володіння спірного нерухомого майна, апеляційний суд виходив з того, що позивачка, укладаючи договір іпотеки, добровільно надала згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а отже спірна квартира вибула з її власності виключно за її власним вибором та за наявності її безумовної згоди. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 з її волі, внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором, а наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що, задовольняючи позовні вимоги щодо витребування майна від добросовісного набувача судом першої інстанції не було дотримано справедливого балансу в питаннях позбавлення майна, що призвело до позбавлення відповідача ОСОБА_2 та її родини єдиного житла.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права, скасування державної реєстрації права, апеляційний суд виходив з того, що, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Разом із цим зазначив, що належним способом захисту права або інтересу позивачки у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також апеляційний суд вказав, що висновки суду першої інстанції про солідарне стягнення з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. на користь ОСОБА_1 компенсації заподіяних збитків в сумі 105 000 грн, які позивачка понесла у зв`язку із наймом житла за договором оренди житлового приміщення, є помилковими, оскільки нею не надано доказів реєстрації договору оренди (найму) житлового приміщення у встановленому законом порядку.

Узагальнені доводи касаційної скарги

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

21 вересня 2020 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідачка просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції - без змін.

24 вересня 2020 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи.

07 грудня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року зупинено касаційне провадження у справі № 203/4439/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 203/4439/18.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 27 червня 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0189/07/03-Z, за умовами якого банк надав позивачці грошові кошти в сумі 30 000 доларів США строком до 26 червня 2017 року, зі сплатою процентів в розмірі 13,0 % на рік.

З метою забезпечення виконання позичальником умов вказаного кредитного договору між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 27 червня 2007 року було укладено іпотечний договір № 07-422/07, предметом якого стала належна позивачці квартира АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. і зареєстрований у реєстрі за № 2317.

Пунктом 6.1 розділу 6 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

За змістом пункту 6.3 розділу 6 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом вчинення виконавчого напису на предмет іпотеки. У випадку неможливості реалізувати предмет іпотеки по виконавчому напису та/або у випадку, якщо аукціон (публічні торги) оголошено такими, що не відбулися, сторони домовилися здійснити такі дії: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум», який є правонаступником АКБ «Форум» заборгованості за кредитним договором № 0189/07/03-Z від 27 червня 2007 року, а саме 8 998,39 доларів США - борг за кредитом; 1 012,17 доларів США - заборгованості за відсотками; 9 156,33 грн - пені; 5 000 грн - штрафу.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист та пред`явлено для виконання до Кіровського відділу ДВС та відкрито виконавче провадження ВП № 50178399. Однак, постановою державного виконавця Центрального (Кіровського) відділу ДВС м. Дніпро від 26 грудня 2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу, у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

Рішення суду на даний час не виконане.

31 травня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, за яким товариство набуло права іпотекодержателя за іпотечним договором від 27 червня 2007 року № 07-422/07.

05 червня 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до ОСОБА_1 з повідомленням про відступлення права вимоги за кредитним договором та вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0189/07/03-Z, яким попередило про свій намір реалізувати право іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, зокрема, у способи, передбачені статтями 36-38 Закону України «Про іпотеку».

05 липня 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку».

06 липня 2018 року державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіна Є. С. ухвалила рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41946112 про державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на спірну квартиру.

11 липня 2018 року відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зняв з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири позивачку, її сина - ОСОБА_3 та онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 липня 2018 року спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав ОСОБА_5

09 листопада 2018 року спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала ОСОБА_2

16 червня 2018 року між ОСОБА_6 (як орендодавцем) та ОСОБА_1 (як орендарем) укладено Договір оренди квартири, відповідно до умов якого остання прийняла у тимчасове платне користування житлове приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 4.1. указаного Договору термін оренди приміщення, що орендується, становить 10 місяців з моменту підписання договору, але за умовами можливості при попередньому інформуванні про наміри пролонгації терміну оренди.

Згідно з пунктом 5.1. цього Договору розмір місячної орендної плати становить: 6 500 грн на період червень-жовтень, 8 000 грн на період листопад-березень.

Відповідно до пункту 5.2. зазначеного Договору орендна плата сплачується орендарем на умовах попередньої плати за кожні 3 місяці, починаючи з дати підписання договору.

Строк цього Договору починає свій перебіг з 17 червня 2018 року і закінчується 16 червня 2019 року (пункт 10.3. Договору оренди квартири).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів та заперечень в частині вирішених позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання поновити реєстрацію, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, постанова Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року в цій частині вимог не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV«Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IVпередбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IVїї нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII, який діяв на час ухвалення державним реєстратором КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіною Є. С. рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на спірну квартиру, передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, враховуючи те, що наданий ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира, яка має загальну площу 43,8 кв.м, використовувалась нею як єдине житло, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», усупереч умовам пункту 6.3 розділу 6 іпотечного договору не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, а одразу використав механізм, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що свідчить про порушення товариством, як іпотекодержателем, своїх зобов`язань за іпотечним договором № 07-422/07 від 27 червня 2007 року, а отже і про порушення порядку набуття права власності на спірну квартиру.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру на підставі частини першої статт 388 ЦК України з посиланням на те, що указане нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Встановлено, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , однак, всупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна в порушення зазначених вище правових норм, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивачки не з її волі, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом витребування спірної квартири на підставі частини першої статт 388 ЦК України з незаконного володіння останнього власника ОСОБА_2 , що призводить до ефективного захисту порушених прав позивача та практичній реалізації судового рішення.

При цьому слід ураховувати, що цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач, пред`явивши відповідний позов.

Верховний Суд також зауважує, що за обставин цієї справи, набувши 06 липня 2018 року право власності на спірну квартиру, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» невідкладно (через одинадцять днів) продало її без відома та волі позивачки ОСОБА_5 , який 09 листопада 2018 року відчужив зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 за умов, які мали б викликати сумнів у останньої, яка проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності відчужувача на цю квартиру, і за необхідності отримавши правову допомогу, мала б зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції у вказаній частині задоволених позовних вимог.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

При таких обставинах постанова Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння слід скасувати, залишивши рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у вказаній частині вимог в силі.

Щодо позовних вимог про відшкодування збитків

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути у солідарному порядку з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. компенсацію заподіяних збитків в сумі 105 000 грн, які вона понесла у зв`язку з тим, що внаслідок неправомірних дій відповідачів вона була змушена орендувати житло за договором оренди (найму) житлового приміщення від 16 червня 2018 року та понесла відповідні витрати.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР (тут і далі - у редакції, чинній на час укладання договору оренди квартири) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 158 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Встановлено, що укладений 16 червня 2018 року між ОСОБА_6 (як орендодавцем) та ОСОБА_1 (як орендарем) Договір оренди квартири, відповідно до умов якого остання прийняла у тимчасове платне користування житлове приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку, встановленому статтею 158 ЖК Української РСР, зареєстровано не було.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення у солідарному порядку з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Є. С. збитків у розмірі 105 000 грн, оскільки ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

При таких обставинах, Верховний Суд дійшов висновку про залишення постанови Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 рокув частині вирішення позовних вимог про стягнення у солідарному порядку з відповідачів збитків у розмірі 105 000 грнбез змін.

Керуючись статтями 400, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 скасувати, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року в цій частині позовних вимог залишити в силі.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення у солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бутюгіної Євгенії Сергіївни збитків у розмірі 105 000 гривень залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов