Провадження: 2/484/1291/23
Справа: 484/4533/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Закревського В.І.

за участю секретаря судового засідання - Фартушняк Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Первомайська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Миколаївської області, третя особа: Перша Первомайська державна нотаріальна контора, про визнання права вланості на житловий будинок та земельну ділянку,

за відсутності сторін (заяви),-

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку мотивуючи свої вимоги тим, що 16.12.2021 року звернулася до Першої первомайської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті чого була відкрита спадщина, яка складається із: житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.1000 га. за цією ж адресою. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй було відмовлено, оскільки не надано правовстановлюючих документів. При проведенні правової експертизи поданих документів, було встановлено, що документом, що посвідчує право власності на житловий будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі, а поскільки вказаний договір не було посвідчено нотаріально, то нотарісом було відмовлено прийнятті вказаного правовстановлюючого документу. У зв`язку із вказним позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді від 29.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою судді від 09.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Позивач в судове засідання не з`явилася, попередньо на адресу суду надала заяву із клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позовні вимогиоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповіача в судове засідання не з`явився, попередньо надав заяву із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному.

Представником третьої особи на адресу суду надно заяву із клопотанням про розгляд справи без їх участі, щодо ухвалення рішення у справі покладаються на розсуд суду.

Фіксування судового засідання не здійснювалося.

Вивчивши матеріали спарви, на основі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, 17.08.1998 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, яка придбала у вказаних осіб житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений Первомайським філіалом Південної Товарної біржі за № 3159. Відповідано до реєстраційного напису від 31.08.1998 року, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі зазначеного догововру купівлі-продажу нерухомого майна та записано в реєстову книгу за № 1320. Вкзане підтверджується копією договору № 3159 від 17.08.1998.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06.04.2021 року Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Мністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис 336, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За заявою позивачки 16.12.2021 року у Першій первомайській державній нотаріальній конторі Миколаївської області було відкрито спадкову справу щодо оформлення спадкових справ на майно після смерті ОСОБА_2 . Постановою від 16.12.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 . Причиною відмови стало те, що при проведенні правової експертизи правовстановлюючих документів встановлено, що документом, що посвідчує право власності на житловий будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі. На підставі ст. 277 ЦК УРСР 1963 року, згідно з якою договір купівлі-прордажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Поскільки вказаний договр не містить нотаріального посвідчення, то позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказане підтверджується постановою про відмову у чиненні нотаріальної дії від 16.12.2023.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 17.08.1998 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).Відповідно до ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору №3159 від 17.08.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Первомайською філією Південної товарної біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Отже, отримавши державну реєстрацію в КП «Первомайське МБТІ» право власності на вказане домоволодіння, яке ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу №3159 від 17.08.1998 року, що зареєстрований Первомайською філією Південної товарної біржі, цим самим визнано її право власності на спірне домоволодіння, як таке, що виникло на незаборонених законом підставах.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння у 1998 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Таким чином, немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №3159 від 17.08.1998 року, що зареєстрований Первомайською філією Південної товарної біржі. Водночас, зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу №3159 від 17.08.1998 року, що зареєстрований Первомайською філією Південної товарної біржі, дійсним.

Щодо позовних вимог визнання права вланості за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на житловий будинок суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Виходячи зі змісту ст.392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Позивачка є рідною дочкою померлої ОСОБА_2 , яка при житті мала у власності спірний житловий будинок, проте ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку не відповідає вимогам законодавства в частині нотаріального посвідчення.

Окрім позивачки спадкоємцем першої черги є ОСОБА_6 , який відмовився від усієї спадщини на користь позивачки.

Інших спадкоємців немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Отже, оскільки вказаний договір купівлі-продажу є дійсним, ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_2 та є спадкоємцем першої черги, прошу визнати за нею право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом.

Щодо визнання права власності на земельну ділянку

Позивачка не може оформити право власності на спадкове майно - земельну ділянку, оскільки спадкодавець ОСОБА_2 не оформила право власності на земельну ділянку в установленому порядку.

Так, із державного акту на право приватної власності на землю, який видано 18.03.1993 року за реєстраційним № 607, вбачається, що земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , призначена для обслуговування житлового будинку належить ОСОБА_7 .

Однак, відповідно до вищезгаданого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року № 3159, спадкодавець - ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , житловою площею - 42,8 м2, з надвірними забудовами, який розташований на земельній ділянці площею 1000 м2, у відповідності до державного акту право приватної власності на землю, який видано 18.03.1993 року за реєстраційним № 607, крім того 279 м2, згідно рішення від 16.03.93 року №75.

За життя ОСОБА_2 не переоформила правовстановлюючий документ на земельну ділянку на своє ім`я, відповідно до законодавства.

З огляду на це позивачка не має змоги переоформити право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на своє ім`я.

У зв`язку з чим є необхідність у визнанні права власності за позивачкою на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , яка згідно з державним актом про право приватної власності на землю від 18.03.1993 року за реєстраційним № 607 була передана у власність ОСОБА_7 для обслуговування житлового будинку.

Правові підстави набуття права власності або користування на земельну ділянку до 01 січня 2002 року визначалися Земельним кодексом України від 18 грудня 1990 року № 561 -XII (далі - ЗК України 1990 року), який був чинним на час виділення ОСОБА_7 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а також під час укладання договору купівлі - продажу 17 серпня 1998 року № 3159.

Статтею 22 ЗК України 1990 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч.І ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо нідий спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт -нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності :соби, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає : пночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6- 253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для зідступу від них. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові зід 27 січня 2021 року у справі № 450/84/18, де вирішуючи спір щодо поділу спільного майна подружжя, а саме будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, Верховний Суд вказує, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, чинній, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права зласності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку зиникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Таким чином, особа, яка набула право власності на нерухоме майно, чає також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та яка необхідна для обслуговування нерухомого майна.

Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його парво власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо його право оскаржується або не визнається іншою особою.

За таких обставин наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3159 від 17.08ю1998 року дійсним, винання за позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну дялнку за вказною адресою.

За правилами статей 12,81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 12, 81, 229, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Миколаївської обалсті, третя ососба: Перша Первомайська державна нотаріальна контора, про визнання права вланості на житловий будинок та земельну ділянку - задовольнити в повному обсязі.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3159 від 17.08.1998 року, зареєстрований Первомайською філією Південної біржі, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 , щодо житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку площею 0.10 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач Первомайська міська рада Миколаївська області, , адреса: вул. Грушевського,3, м.Первомайськ Миколаївської області, 55213.

Третя особа: Перша Первомайська державна нотаріальна контора, , адреса: вул. Грушевського,1, м.Первомайськ, Миколаївська область, 55213.

Повне судове рішення складено 13.11.2023.

СУДДЯ: