Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 754/7034/20

провадження № 61-9648св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 на,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третяособа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

третя особа,яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року у складі судді Сенюти В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Кулікової С. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А., про припинення права власності банку шляхом скасування рішення приватного нотаріуса.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» (далі - ТОВ «УніКредит Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № МRTG-22, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 85 000 доларів США зі строком повернення до 24 квітня 2038 року, зі сплатою 11% відсотків річних, комісій, неустойки та інших платежів, у розмірах та у порядку, передбачених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 24 квітня 2008 між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № МRTG-22/S, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуРусанюком З. З., зареєстрований в Реєстрі за № 4093. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

У період з 26 липня 2003 року по 03 квітня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірна квартира була придбана 24 квітня 2008 року ОСОБА_2 у період шлюбу, у ній зареєстровані і проживають позивачка та двоє неповнолітніх дітей.

31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським З. А. видано виконавчий напис № 24175 від 31 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (який є правонаступником ТОВ «УніКредит Банк») заборгованості, яка виникла по договору про іпотечний кредит № МRTG-22 від 24 квітня 2008 року, загальна сума заборгованості становить 105 785,81 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року виконавчий напис № 24175 від 31 жовтня 2017 року було визнано таким, що не підлягає виконанню.

У подальшому стало відомо, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 202994931 від 04 березня 2020 року квартира АДРЕСА_1 знаходиться у приватній власності АТ «Альфа-Банк» (який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк») на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51410432 від 02 березня 2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округуЮдіна М. А.

Позивачка вважає, що банк набув право власності на квартиру в порушення норм закону та іпотечного договору, оскільки прийняттям рішення про державну реєстрацію порушено її право власності на вказане нерухоме майно, оскільки не дотримано законодавчо визначений порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, спірна квартира є майном, на яке поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила припинити право власності АТ «Альфа-Банк» шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. від 27 лютого 2020 року за індексним № 51410432.

У липні 2020 року ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа Банк», треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А., про припинення права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що банк набув право власності на квартиру в порушення норм закону та іпотечного договору, оскільки при прийнятті рішення про державну реєстрацію не дотримано законодавчо визначений порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, спірна квартира є майном, на яке поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив захистити його право власності на спірну квартиру шляхом припинення права власності на майно АТ «Альфа Банк», скасувавши рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округуЮдіна М. А. від 02 березня 2020 року за № 51410432, та поновити його право власності на квартиру, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., реєстровий № 4089.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , від 02 березня 2020 року, номер запису № 51410432, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Поновлено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. за реєстровим номером № 4089.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі від 24 квітня 2008 року, згоду на укладення якого позивачка надала) не порушує права ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості. При цьому суд зазначив, що квартира АДРЕСА_1 площею 67 кв.м, яка використовується ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності на неї за АТ «Альфа-Банк». Тому у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Узагальнені доводи касаційної скарги

29 вересня 2022 року АТ «Альфа Банк» засобами поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи та зупинено дію рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції.

13 грудня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 24 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «УніКредит Банк» укладено договір про іпотечний кредит № МRTG -22.

Відповідно до пункту 1.1. указаного договору банк зобов`язується надати позичальнику на положеннях та умовах цього договору грошові кошти в сумі 85 000 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,0% річних, комісії, неустойки та інші платежі в порядку на умовах та в строки, визначені цим договором.

Згідно пункту 1.3 указаного договору кредитні кошти призначені для придбання квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 1.5. цього договору сторони погоджуються з тим, що зобов`язання Банку надати кредит на умовах, погоджених цим договором, виникає після виконання позичальником наступних умов:

- надання банку документів, що підтверджують сплату власної частки вартості нерухомості, що фінансується за рахунок кредиту;

- укладення позичальником в забезпечення виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором нотаріально посвідченого іпотечного договору або іпотечного договору - майнової поруки, визначеного пунктом 3.1. цього договору

- укладення договору страхування предмета іпотеки за іпотечним договором в сумі, не меншій за ринкову вартість забезпечення, зазначеного в Іпотечному договорі

- сплати на користь банку комісійної винагороди за надання кредиту визначеної у пункті 2.10 цього договору

- укладення договору фінансової поруки дружини позичальника у формі та за змістом, задовільним для банку;

- отримання позичальником письмової згоди дружини на отримання кредиту, нотаріально посвідченої письмової згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку банку та письмову згоду на укладання позичальником цього договору та пов`язаних з ним договорів.

З метою забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит, 24 квітня 2008 року між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № МRTG -22/S.

Відповідно до пункту 2.1. іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки складається з 3 жилих кімнат. Загальна площа предмета іпотеки 67,00 кв. м, жила площа - 47,20 кв.м.

Згідно підпункту 9.3.1. пункту 9.3. цього договору за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням.

31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським З. А. видано виконавчий напис № 24175 від 31 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (яке є правонаступником ТОВ «УніКредит Банк») заборгованості, яка виникла по договору про іпотечний кредит № МRTG-22 від 24 квітня 2008 року, загальна сума заборгованості становить 105 785,81 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року виконавчий напис № 24175 від 31 жовтня 2017 року було визнано таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_2 не виконував належним чином свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит, у зв`язку з чим АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», листом від 21 жовтня 2019 року повідомило його про звернення стягнення на квартиру шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

02 березня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А. зареєстрував право власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга АТ «Альфа Банк» не містить доводів та заперечень на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, у вказаній частині не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV«Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IVпередбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IVїї нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII, який діяв на час реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, враховуючи те, що наданий ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира, яка має загальну площу 67,00 кв. м, використовувалась ним та членами його сім`ї як єдине житло, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на встановлені у справі обставини та вказані норми матеріального права, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за банком.

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання ухвалених у справі рішень судів попередніх інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов