Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 303/6378/19

провадження № 61-6930св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар Михайло Васильович,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року в складі колегії суддів Кожух О. А., Бисаги Т. Ю., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М. В., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що державний реєстратор Велятинської сільської ради Хустського району Горщар М. В. здійснив реєстрацію права власності на:

домоволодіння у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 104, за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія на номер 1497, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48384376 від 26 серпня 2019 року, час державної реєстрації - 21 серпня 2019 року, номер запису 32953235;

на земельну ділянку, реєстраційний номер нерухомого майна 104, площею 0,2999 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0224 за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія та номер 1497 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48484697 від 03 вересня 2019 року, час державної реєстрації - 27 серпня 2019 року, номер запису 33044637.

Позивачі вважають, що перехід права власності на домоволодіння та земельну ділянку до банку та реєстрація за ним права власності є незаконними. Зазначали, що державним реєстратором при прийнятті рішення про державну реєстрацію права за банком не перевірено наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства. Державний реєстратор перевіряючи подані іпотекодерджателем документи, не пересвідчився чи дійсно вимога про усунення порушення за договором кредиту була отримана іпотекодавцями і чи з моменту отримання вимоги минуло 30 днів. Вусупереч частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавці не отримували повідомлення про порушення основного зобов`язання із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Крім цього, у повідомленні про порушення основного зобов`язання від 20 червня 2019 року № 2023, що стало підставою для державної реєстрації права власності за банком на спірне майно, зазначено адресу іпотекодавців, за якою вони не проживають. Тому адресати вимоги не отримали, а поштове відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання.У вимозі вказано необґрунтовану інформацію щодо розміру заборгованості станом на 20 червня 2019 року в сумі 133 242,12 євро. Розмір заборгованості спростовується рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2019 року у справі № 303/2518/18, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться у АДРЕСА_1 ) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 305/84-Ж від 19травня 2006 року в сумі 54 047,91 євро. Крім цього, на момент набуття предмета іпотеки у власність, у банку був відсутній висновок про ринкову вартість предмета іпотеки, що суперечить статті 37 Закону України Закону України «Про іпотеку». Натомість згідно виготовленого на замовлення ОСОБА_2 звіту № 01/08/19 від 21серпня 2019 року вартість іпотечного майна складає 12 560 000,00 грн, яка істотно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на дані обставини, позивачі просили скасувати реєстрацію речового права - права власності на нерухоме майно - домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер нерухомого майна 104), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія та номер 1497 (вчинену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 48384376 від 26 серпня 2019 року о 11:48:08 державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М. В.) та реєстрацію речового права - права власності на земельну ділянку (реєстраційний номер нерухомого майна 104), площею 0,2999 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:016:0224 за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія та номер 1497 (вчинену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48484697 від 03 вересня 2019 року о 08:00:33 державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М. В.).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2020 року залучено до участі у справі акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано: реєстрацію речового права - права власності на нерухоме майно - домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер нерухомого майна 104), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія та номер 1497 (вчинену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер 48384376 від 26 серпня 2019 року о 11:48:08 державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М. В.) та реєстрацію речового права - права власності на земельну ділянку (реєстраційний номер нерухомого майна 104), площею 0,2999 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:016:0224 за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, серія та номер 1497 (вчинену за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48484697 від 03 вересня 2019 року о 08:00:33 державного реєстратора Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщара М. В.). Розподілено судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що у справі відсутні відомості про отримання іпотекодавцями письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, відсутня інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 20 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення про перехід права власності на нерухоме майно. Розподілено судові витрати.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що АТ «Укрсоцбанк» було направлено на адресу іпотекодавців та позичальника ( ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) письмові повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки № 2023 від 20 червня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання шляхом сплати заборгованості за кредитним договором № 305/84-Ж від 19 травня 2006 року (далі також - повідомлення банку), розмір якої станом на 20 червня 2019 року складав 133 242,12 євро та попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги банку у тридцятиденний строк АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отримання іпотекодавцями цих повідомлень банку підтверджують рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень в яких зазначено, що поштові відправлення ( ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за адресою - АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 за адресою - АДРЕСА_1 ) вручені особисто адресатам 16 липня 2019 року. Оскільки у різних документах було зазначено дві адреси проживання позивачів, у повідомленні банку було зазначено також дві адреси, на які направлялись повідомлення банку, то державному реєстратору були надані ті повідомлення про вручення поштових відправлень, які підтверджували отримання іпотекодавцями повідомлень банку.

Згідно наявного у справі висновку про вартість спірного нерухомого майна від 21 серпня 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст», станом на 21 серпня 2019 року ринкова вартість житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, спорудами - 5 132 792,00 грн, а ринкова вартість земельної ділянки - 662 880,00 грн. Наведеним спростовуються доводи позивачів про те, що оцінка майна не проводилася, а у банку був відсутній висновок про ринкову вартість предмета іпотеки, а також неотримання позивачами та іншими іпотекодавцями повідомлень банку.

Спірні реєстраційні дії були вчинені більш як через 30 днів з дати отримання вимоги кредитора, тому державним реєстратором правомірно було вчинено реєстраційні дії щодо переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк», оскільки останнім подано державному реєстратору всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Позивачі не заперечували факт неналежного виконання як позичальником, так і іпотекодавцями забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором. Позивачі відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не позбавлені права у встановленому законом порядку оспорювати оцінку майна та ставити питання відшкодування різниці вартості предмета іпотеки та розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 липня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

У касаційній скарзі позивачі просять суд касаційної інстанції скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року і залишити в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2020 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року заявники вказують застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 520/8982/18, від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 464/6174/18. Крім того, позивачі зазначають, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», який змінив найменування на АТ «Укрсоцбанк» за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж надав ОСОБА_8 кредит у сумі 100 000,00 євро зі сплатою 11% річних, строком до 18 травня 2016 року.

Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою належного іпотекодавцям ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нерухомого майна - недобудованого житлового будинку, позначеного на плані земельної ділянки літ. З, загальною площею 634,30 кв. м, з балконом площею 2,10 кв. м, підвалом площею 11,40 кв. м, житловою площею 224,30 кв. м, з належними до нього надвірними спорудами та прибудовами, а саме: гаражем - літ. О, спорудами - літ. 1-4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , і земельної ділянки площею 0,3 га з кадастровим номером :01:016:0224, на якій знаходиться житловий будинок. У зв`язку із цим між АКІБ «Укрсоцбанк» (АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 305/84-Ж, який посвідчений 19 травня 2006 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Пугою А. М. за реєстровим № 1497. Вартість предмета іпотеки була встановлена договором у сумі 1 060 500,00 грн.

Договір іпотеки передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення (в тому числі - дострокового) боргу позичальника за кредитним договором у разі порушення ним зобов`язань шляхом, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки судом, вчинення виконавчого напису нотаріусом. За пунктом 4.6. іпотечного договору його сторони визначили способи звернення стягнення на предмет іпотеки, які іпотекодержатель обирає на свій власний розсуд, зокрема у пункті 4.6.3. узгодили спосіб звернення стягнення, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Додатковою угодою № 1 від 20 жовтня 2008 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж і додатковою угодою № 1 від 11 листопада 2008 року про внесення змін до іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж сторони встановили процентну ставку за кредитом у 13,5% річних, зафіксували забезпечення іпотекою зміненого зобов`язання, інші умови договорів залишили незмінними. Додатковою угодою від 23 червня 2009 року про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж сторони, зокрема, визначили максимальний ліміт заборгованості за кредитом (суму кредиту) в розмірі 103 353,88 євро, продовжили строк кредитування до 18 травня 2021 року, а пунктом 3 додаткової угоди встановили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених у пункті 2.4.1. договору, та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції на 31-й календарний день прострочення виконання зобов`язання за договором; інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить додатковій угоді, сторони підтверджують за ними свої зобов`язання (пункт 4 додаткової угоди). Відповідні зміни були внесені до іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж додатковим правочином від 23 червня 2009 року.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») у травні 2018 року, звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з приналежними надвірними спорудами та прибудовами, а також земельну ділянку площею, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості за договором від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж про надання невідновлювальної кредитної лінії в сумі 112 680,77 євро: за кредитом - 81 801,97 євро, за процентами - 30 878,80 євро, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом проведення прилюдних торгів (справа № 303/2514/18).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року у справі № 303/2514/18 позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з приналежними надвірними спорудами та прибудовами, а також земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості за договором від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж про надання невідновлювальної кредитної лінії в сумі 54 047,91 євро.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2020 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Постанова апеляційного суду мотивована, зокрема, пропуском позовної давності за вимогою про стягнення суми кредиту в розмірі 81 801,97 євро та необґрунтованістю вимоги про стягнення процентів - 30 878,80 євро внаслідок відсутності правових підстав для їх нарахування, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося 02 березня 2009 року після зміни строку виконання зобов`язання.

У касаційному порядку постанова апеляційного суду не переглядалася.

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 вересня 2019 року № 182260007 видно, що 21 серпня 2019 року державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар М. В. на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк»; 27 серпня 2019 року цим державним реєстратором на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:016:0224 та розташовану на АДРЕСА_1 , зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за частиною першою статті 33 та частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17.

Відповідно до п. 3.1. іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених підпунктами 2.1.1.-2.1.10. договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному у пункті 2 4.4. цього договору. Останній аналогічний за змістом до пункту 3.1. іпотечного договору.

У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої, забезпечені іпотекою вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.1. договору іпотеки).

Пунктом 4.6. передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі: на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобов`язань, встановлених статті 37 Закону «Про іпотеку».

21 серпня 2019 року державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області Горщар М. В. на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк»; 27 серпня 2019 року цим державним реєстратором на підставі іпотечного договору від 19 травня 2006 року № 305/84-Ж, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:016:0224 та розташовану на АДРЕСА_1 , зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17-ц.

Щодо надсилання іпотекодавцям вимоги про усунення порушень за кредитним договором.

Апеляційний суд встановив, що АТ «Укрсоцбанк» було направлено на адресу іпотекодавців та позичальника ( ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) письмові повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки № 2023 від 20 червня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання шляхом сплати заборгованості за кредитним договором № 305/84-Ж від 19 травня 2006 року, розмір якої станом на 20 червня 2019 року складав 133 242,12 євро та попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги банку у тридцятиденний строк АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отримання іпотекодавцями цих повідомлень банку підтверджують рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень в яких зазначено, що ці відправлення № 617 ( ОСОБА_2 ), № 575 ( ОСОБА_8 ), № 599 ( ОСОБА_3 ), № 603 ( ОСОБА_4 ) вручені особисто адресатам 16 липня 2019 року.

Такий порядок надсилання відповідає вимогам пункту 7.2. договору кредиту та пункту 6.2. договору іпотеки, укладеного між позивачами як іпотекодавцями разом із іншими іпотекодавцями ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) та банком.

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

За пунктом 99 Правил рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16).

Ураховуючи зміст зазначених рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень № 617, № 575, № 599 та № 603, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що цими рекомендованими повідомленнями підтверджується вручення повідомлень банку від 20 червня 2019 року про усунення порушень за кредитним договором № 305/84-Ж від 19 травня 2006 року адресатам - іпотекодавцям ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідно.

Разом із цим, позивачами не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні їй відповідних рекомендованих листів (які містили повідомлення банку), оскільки докази на підтвердження цих обставин у справі відсутні. Як наслідок - позивачі також не довели, що відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень підтверджується отримання не даного повідомлення банку, а інших документів.

Щодо оцінки предмета іпотеки.

За частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постанові від 11 серпня 2020 року в справі № 520/8982/18 Верховний Суд погодився із позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, що відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Апеляційний суд встановив, що згідно наявного у справі висновку про вартість спірного нерухомого майна від 21 серпня 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст», станом на 21 серпня 2019 року ринкова вартість житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, спорудами - 5 132 792,00 грн, а ринкова вартість земельної ділянки - 662 880,00 грн.

Правильним є висновок апеляційного суду, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмету іпотеки, а відтак реєстратором були дотримані вимоги статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Доказів на підтвердження незаконності (недійсності) висновку про вартість спірного нерухомого майна від 21 серпня 2019 року позивачами не надано.

Разом із цим, позивачі не позбавлені права у встановленому законом порядку ставити питання про відшкодування різниці вартості предмета іпотеки та розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Встановивши, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2 не доведено заявлені позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в їх задоволенні.

Щодо аргументів касаційної скарги.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 520/8982/18, від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 464/6174/18, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 361/322/19 Верховний Суд, в частині позовних вимог позивача до АТ «Альфа-Банк», треті особи: КП «Агенція адміністративних послуг», Служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно скасував рішення судів та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки: підлягала встановленню наявність у банка права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, з`ясуванню, чи пред`являлася іпотекодержателем вимога іпотекодавцю, чи отримувала таку вимогу позивач та коли; з`ясуванню, які вимоги позивача є належними, а які не відповідають способу захисту порушених прав. Також Верховний Суд відмовив у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» як неналежного відповідача у спірних правовідносинах.

У справі № 464/6174/18 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняті державним реєстратором Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області, погодився із їх висновком, що при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на спірне майно за іпотекодержателем державний реєстратор прийняв рішення, яке не відповідає положенням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» . Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, що є підставою для скасування такої реєстрації. Верховний Суд скасував судові рішення та відмовив у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області як до неналежного відповідача.

У справі № 520/8982/18 Верховний Суд, змінюючи мотивувальну частину постанови апеляційного суду зазначив, що ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Як встановлено на підставі матеріалів реєстраційної справи, при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем державний реєстратор прийняв рішення, яке не відповідало частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки були відсутні відомості про вартість предмета іпотеки на момент набуття іпотекодержателем права, що є підставою для скасування такої реєстрації. Однак, висновки апеляційного суду, що передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку була можливою лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також, що державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії щодо майна, яке перебувало під арештом, є помилковими, оскільки гуртуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

У справі № 306/2053/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вказав, що суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав про задоволення позовних вимог про скасування реєстрації права власності за іпотекодержателем (банком) на нерухоме майно (на готельний комплекс), оскільки, зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформації про вартість майна, оцінка майна - предмета іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась.

Натомість, у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив факт належного отримання іпотекодавцями вимоги банку, наявність висновку про вартість спірного майна на момент реєстрації права власності на це майно за банком; незаконність (недійсність) даного висновку позивачами не доведена. Касаційна скарга не містить вимоги про скасування постанови апеляційного суду щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц при розгляді справі у подібних правовідносинах зазначено, що оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

Із доводів касаційної скарги позивачів з посиланням на зазначене рішення суду касаційної інстанції видно, що при здійсненні оцінки спірного майна, не було враховано зміну розміру цього об`єкта, а тому проведення оцінки його вартості порівняльним методом не визначає об`єктивну ринкову вартість цього майна.

Як видно із висновку про вартість спірного нерухомого майна від 21 серпня 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст», він був складений шляхом використання порівняльного та дохідного підходів.

За постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц на момент укладення договорів іпотеки спірний предмет іпотеки (житловий будинок) був побудований на 95,9%, а на момент набуття права власності за іпотекодержателем - на 100%. Тому оцінка предмета іпотеки, яка здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва (збудованого на 100%) не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

Таким чином у справі № 306/1224/16-ц інші фактичні обставини ніж у справі що переглядається, зокрема і щодо предмета іпотеки. У наведеній справі на відміну від цієї справи, предметом іпотеки був об`єкт незавершеного будівництва, та ступінь готовності вказаного об`єкту на момент укладення іпотечних договорів, був нижчим ніж той, яким він був на момент реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем, та відповідно застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва не дозволило встановити дійсну ринкову вартість спірного нерухомого майна на момент звернення стягнення.

У справі, яка переглядається, предметом іпотеки є нерухоме майно - недобудований житловий будинок, загальною площею 634,30 кв. м та готовністю 75%, право власності на яке зареєстроване згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» 05 травня 2006 року № 461046. Даних щодо зміни його технічних характеристик (зменшення/збільшення площі, зміни призначення) на момент реєстрації права власності за іпотекодержателем не було і протилежного не доведено позивачами. Зокрема, останніми не надано доказів виконання ними (або іншими іпотекодавцями) передбаченого пунктом 2.1. договору іпотеки обов`язку повідомлення банку (іпотекодержателя) про зміни, що відбулися з предметом іпотеки (зокрема, зміна характеристик/площі та як наслідок - зміна вартості предмета іпотеки з цих підстав). Разом із цим, у висновку про вартість спірного нерухомого майна від 21 серпня 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» зазначена, зокрема, та ж загальна площа спірного майна (634,30 кв. м), яке було передано в іпотеку при укладенні договору іпотеки 19 травня 2006 року.

Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 306/1224/16-ц, в якій зазначається, що застосування порівняльного підходу при оцінці, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва не дозволило встановити дійсну ринкову вартість спірного нерухомого майна, стосується лише спору, який розглядався по цій справі, що має особливості, визначені щодо предмета іпотеки.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Колегія суддів Верховного Суду також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст постанови суду апеляційної інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалив законне і обґрунтоване рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук