Номер провадження: 22-ц/813/1500/23
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача Степанишиної А.С., представника відповідача ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію (т. 1, а.с. 1-10).

Позивачка звернулась до суду з вимогою про визнання незаконним рішення державного реєстратора Манюти С.В. про державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН:14397417, індексний номер:47673724 від 08.07.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01.

Позов мотивовано тим, що 04 вересня 2019 року невідомі особи рейдерським захватом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , 1/3 частки якої належить позивачу. Позивача виселили з житла і тепер їй немає де жити. ОСОБА_2 наголошувала, що спірна квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, і виселення з неї без надання іншого житла не допускається.

10 червня 2021 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до акціонерного товариства "Альфа-Банк", державного реєстратора комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" Манюта Сергія Васильовича про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію. (т. 1, а.с. 179-182).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 1, а.с. 184-189).

19 січня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано пояснення відповідача - АТ «Альфа-Банк». У поданих поясненнях відповідач вказує, що оскаржуване рішення прийнято із дотриманням вимог норм процесуального та матеріального права, наголошує на правильності висновків суду першої інстанції та просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т. 1, а.с. 214-217).

В судове засідання, призначене на 02 листопада 2023 року об 14 год 50 хв з`явились представник позивача ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

01 листопада 2023 року Одеським апеляційним судом отримано заяву позивача ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи через її перебування за межами України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що подана заява не підписана електронним цифровим підписом.

Крім того, в засіданні присутній представник ОСОБА_2 , який діє від її імені та в її інтересах, а тому з метою дотримання строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачки, яка своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, представник відповідача ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що докази у сукупності доводять факт дотримання банком та державним реєстратором вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає вірними вказані висновки суду виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06 квітня 2006 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у рівних частках, за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 97).

20 лютого 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір стосовно квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є майновими поручителями за позичальника ОСОБА_2 .. Також, 26 серпня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки щодо умов кредитування (т. 1, а.с. 104, 107).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

13 травня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» надіслало ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (т. 1, а.с. 108).

Відповідно до рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. №47673724 від 08.07.2019 року проведено державну реєстрацію права власності на майно - квартира АДРЕСА_1 , за суб`єктом: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (т. 1, а.с. 109).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 04 липня 2019 року за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано спірне майно - квартира АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 20.02.2008 (т. 1, а.с. 15).

Відповідач - АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на незаконності рішення суду першої інстанції та зазначає, що судом не було взято до уваги факту незаконного виселення апелянтки та вивезення її речей зі спірної квартири. Також, апелянт вважає, що наявні порушення під час здійснення державної реєстрації, а повідомлення щодо позасудового врегулювання спору нею не отримувалось взагалі, тобто таке врегулювання, на її думку, не здійснювалось, а тому має місце рейдерське захоплення квартири.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають так як не відповідають обставинам справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Загальні правові засади звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 33 Закону України «Про іпотеку». Так, у разі невиконання боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно п. 4.5 іпотечного договору від 20 лютого 2008 року укладеного між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором в порядку, встановленому законодавством України (в тому числі статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в тому числі статтею 38 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених цим договором.

Відповідно до частини першої, третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У разі набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. При цьому різниця між вартістю предмета іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості іпотекодавця перед іпотекодержателем на дату прийнята іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмета іпотеки у власність підлягає відшкодуванню іпотекодавцю.

Укладеним договором визначено, що підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмету іпотеки у власність) у разі виникнення в іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. Іпотекодавець підписанням цього договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність. Письмові повідомлення іпотекодержателя іпотекодавцю друкуються та підписуються уповноваженими особами іпотекодержателя і надсилаються іпотекодавцю телефаксом, кур`єром або поштою.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Тобто, перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя передбачено укладеним договором, який підписаний сторонами, отже було узгоджено всі істотні умови договору.

При дотриманні вказаних умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру АТ «Укрсоцбанк» було подано: заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; іпотечний договір та договір про внесення змін №1; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 13.05.2019, яке адресоване ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року №1127 (із змінами) передбачено, що для державної реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі договору іпотеки подається засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, з відміткою про вручення адресату.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення державного реєстратора), визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 61 Порядку №1127 визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

За змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи із викладеного, судом було встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону) та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права.

Крім того, слід зазначити, що посилання апелянта на те, що надіслане повідомлення не може вважатись вимогою про усунення порушень основного зобов`язання є безпідставними, оскільки вказане надіслане повідомлення містить вимогу про усунення порушення, крім того містить посилання на наслідки у разі його не виконання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18, викладена правова позиція, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, є примусовою дією іпотекодержателя, направлене до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Таким чином, підписаний іпотечний договір сам по собі може бути підставою для набуття (переходу) права власності на іпотечне майно, за умови дотримання інших вимого діючого законодавства України.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено порушення діючого законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не спростовано отримання позичальником, який є одночасно і іпотекодавцем, повідомлення про порушення зобов`язання за кредитним договором та можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не усунення цих порушень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому, так як апеляційний суд не вбачає порушень матеріальних та процесуальних норм права і з огляду на вказане, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, а так як ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2021 року було відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору в розмірі 1 152,60 гривень за подання апеляційної скарги, то з апелянта підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1 152,60 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 (шістдесят) коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік