Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 756/16481/19

провадження № 61-87св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду

від 06 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Крижанівської Г. В.,

Гуля В. В., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг 725 000 грн та зобов`язалася повернути кошти до 29 травня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між сторонами у справі укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням умов договору позики від 29 травня 2013 року ОСОБА_1 звернув стягнення на предмет іпотеки та 20 січня 2015 року зареєстрував право власності на вказану квартиру. Зазначає, що він

є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , проте не може у повному обсязі реалізувати своє право власності, оскільки ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у цій квартирі.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою

АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди

у користуванні квартирою шляхом виселення останньої та зняття її

з реєстраційного обліку в указаній квартирі.

Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира до передання в іпотеку належала відповідачу та членам його сім`ї з 2004 року на підставі свідоцтва про право власності, тобто була придбана не за кошти, отримані за договором позики від 29 травня 2013 року. При виселенні

в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних (позичених) коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Під час розгляду справи стороною позивача не доведено факту непроживання відповідача у належній позивачу квартирі, при цьому відповідач не є її власником або членом сім`ї власника, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року

в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 04 липня 2022 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору за подання позовної заяви та 1 152,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у пункті 9.6 іпотечного договору сторони передбачили, що у разі невиконання умов основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці зобов`язані на вимогу іпотекодержателя у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб,

а також звільнити квартиру. Зазначена умова договору поруки

є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними

у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, а отже,

є обов`язковою до виконання. Зареєструвавши право приватної власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 став новим власником цього майна та, відповідно, набув права вимагати у іпотекодавців у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру. ОСОБА_1 направляв ОСОБА_2 вимогу щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири, яку вона отримала 21 жовтня 2019 року, проте вказана вимога була залишена без задоволення. ОСОБА_2 підлягає виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення. Доводи представника ОСОБА_2 про те, що остання не підлягає виселенню зі спірної квартири, оскільки дане житло, забезпечене іпотекою, придбане не за рахунок позичених

коштів, а також, оскільки у відповідача відсутнє інше житлове

приміщення, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах

статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

Разом з тим ОСОБА_1 не доведено факт непроживання відповідача

у належній йому квартирі, при цьому відповідач не є її власником або членом сім`ї власника, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою відсутні. Задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виселення відповідача з квартири у повному обсязі відновлює його права як власника квартири і вжиття будь-яких інших способів захисту не

є необхідним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року

в частині задоволених вимог про виселення, залишити в силі в цій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року.

В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не є предметом касаційного перегляду.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень відповідач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказувала, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц,

від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року

у справі № 295/4514/16-ц, Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 552/1361/18,

від 03 липня 2019 року у справі № 641/5484/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 727/10731/16, від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц, від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18, від 15 січня 2020 року

у справі № 754/613/18, від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17, від 15 січня 2020 року

у справі № 754/613/18, Верховного Суду України від 22 червня 2016 року

у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15,

від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, від 18 березня 2015 року

у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15,

від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15.

Касаційна скарга мотивована тим, що за статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок позики забезпеченої іпотекою. Встановивши, що спірна квартира була придбана не за рахунок позичених коштів, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення, врахувавши, що таке виселення стане для відповідача надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є єдиним місцем постійним місцем проживання останньої та її родини з 1977 року. Зазначене виселення не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Апеляційний суд залишив поза увагою, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя останній був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям, зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають

у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані із набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Апеляційний суд не врахував вимоги статті 109 ЖК України, яка містить заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у разі придбання квартири не за позичені кошти. Апеляційний суд не дослідив баланс інтересів сторін у справі, залишив поза увагою тривале проживання відповідача у спірній квартирі.

Застосувавши до спірних правовідносин пункт 9.6 іпотечного договору

від 29 травня 2013 року, суд апеляційної інстанції, в порушення принципу диспозитивності та частини шостої статті 367 ЦПК України, самостійно обрав правову підставу позову, що не була предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки позовні вимоги у даній справі не обґрунтовані порушенням відповідачем договірних зобов`язань за іпотечним договором. Положення договору іпотеки повинні застосовуватись із дотриманням гарантій, встановлених у частині другій статті 109 ЖК України.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на її безпідставність, тому просив скаргу залишити без задоволення,

а постанову апеляційного суду без змін. Вказував, що умовами договору іпотеки передбачено звільнення іпотечного майна у разі звернення стягнення, тому апеляційний суд правильно вирішив заявлений у справі спір. ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності в неї іншого житлового приміщення. Апеляційний суд правильно застосував норми права.

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

02 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду

від 06 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання вказаної постанови апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

13 березня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира

АДРЕСА_1 загальною площею 50,8 кв. м належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3

і ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серії

НОМЕР_1 , виданого 08 червня 2004 року комунальним підприємством «Управління житлового господарства» Оболонського району міста Києва.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 29 травня 2013 року укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстрований за № 636, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняла у борг

725 000 грн із зобов`язанням повернути отримані кошти до 29 травня

2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою

в розмірі облікової ставки Національного банку України, яка на дату укладення договору становила 7,5 % річних.

Згідно з пунктом 11 договору позики у випадках невиконання або неналежного виконання цього договору позикодавець має право звернути стягнення на квартиру

АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики

29 травня 2013 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстровано за № 639, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 передали в іпотеку ОСОБА_1 належну їм квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 9.6 іпотечного договору у разі невиконання умов основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці зобов`язані на вимогу іпотекодержателя у встановлений ним строк знятись з реєстрації і забезпечити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих осіб, а також звільнити квартиру. Сплатити штраф у розмірі 5 % від вартості квартири у разі невиконання цієї вимоги.

29 травня 2013 року зареєстровано обтяження на вказану квартиру

у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а також іпотека на об`єкт нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 29 травня 2013 року № 4124765 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 29 травня 2013 року № 4125658.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов основного зобов`язання ОСОБА_1 04 червня 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О. Є. з вимогами до іпотекодавців про усунення порушення виконання основного зобов`язання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати ними боргу протягом 30 днів.

Відповідно до свідоцтв, виданих 22 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є., заяви та попередження ОСОБА_1 передані іпотекодавцям того ж числа шляхом відправлення поштою цінним листом зі зворотним повідомленням та описом-вкладенням, 16 червня 2014 року кореспонденція вручена ОСОБА_2 , кореспонденція адресована ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5 повернулася за закінченням терміну зберігання.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 15 січня 2015 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 січня 2015 року № 32481984.

ОСОБА_1 16 жовтня 2019 року направив ОСОБА_2 претензію щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири АДРЕСА_1 , яку відповідач отримала особисто 21 жовтня 2019 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку»

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься

в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем

і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно

з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга

статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку»

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке

є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла,

а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом

і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації

у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ

і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність

у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Стаття 109 ЖК України закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення

є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК України щодо можливості виселення

з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду

від 09 листопада 2022 року у справі № 333/3891/21.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та

від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили

в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися

з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури.

Частина третя статті 109 ЖК України деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін

(у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане

в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку

є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних (позичених) коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки

в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

В разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні (позичені) кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку

статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої

статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто

з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Отже, у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню

як положення частини другої статті 39 та/або частини першої

статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої

статті 109 ЖК Української РСР.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 727/10913/20.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позичених коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 297/2277/19.

У справі встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 50,8 кв. м належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 08 червня 2004 року комунальним підприємством «Управління житлового господарства» Оболонського району міста Києва.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 15 січня 2015 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме

Встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у відповідача іншого жила.

Іпотекодержатель як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірної квартири, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування нею.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 554/5501/20.

Позивач не довів підстави та суспільну необхідність втрати відповідачем права користування квартирою, яка належить відповідачу.

Враховуючи викладені норми матеріального права та встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову

в задоволенні позову з тих підстав, що спірна квартира придбана не за передані у борг кошти, а матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача іншого житла, тому відсутні підстави для його виселення з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Верховний Суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених вимог про виселення.

Висновки апеляційного суду не ґрунтувалися на встановлених обставинах та правильному застосуванні норм права, що мало наслідком неправильне вирішення спору в оскаржуваній частині. Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за результатом касаційного перегляду позовні вимоги залишені без задоволення, то постанову апеляційного суду необхідно скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення на підставі

статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду в цій частині та в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення і залишення в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України,

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 1 536,80 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасувати

в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - управління (центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та розподілу судових витрат, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять

шість) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук