Справа№592/2442/23
Провадження №2/592/884/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Фоменко І.М., за участю секретаря судового засідання Щербань Г.Г., без фіксації процесуальної дії за допомогою технічних засобів, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» про визнання звільнення з роботи, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним цивільним позовом, який представник підтримав у заяві про розгляд справи без його участі, та вимоги мотивує тим, що, починаючи з 11.01.2001, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ДП «Завод ОБ та ВТ». Роботодавець останні два роки заробітну плату виплачував нерегулярно та несвоєчасно, виплати проводилися у частковому еквіваленті від зарплати та за попередні місяці, а в деякі періоди взагалі не здійснювалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, станом на кінець грудня 2022 року, в розмірі 81 283,20 грн. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2022 по справі № 592/1503/22 стягнуто з відповідача на користь позивача борг із заробітної плати, станом на грудень 2021 року, в розміні 55 843,25 грн. Частково заборгованість в сумі 55 843,25 грн. була виплачена лише після звернення разом з іншими працівниками до Господарського суду Сумської області із колективною позовною заявою про визнання ДП «Завод ОБ та ВТ» банкрутом.

25.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до керівництва ДП «Завод ОБ та ВТ» із заявою, в якій просив звільнити його з 31.01.2023 за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати, проте відповідач відмовляється припиняти трудові відносини з позивачем із вказаних причин. Тобто, ОСОБА_1 у заяві про звільнення наведено конкретні факти порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, які останній мав би визнати та звільнити працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, чого зроблено не було, волевиявлення позивача залишається без належного реагування, а неприпинення трудового договору є необґрунтованим.

ОСОБА_1 у заяві про звільнення просить звільнити його саме з 31.01.2023, однак у день звільнення працівника за власним бажанням йому не було видано трудової книжки з відповідним записом про припинення трудових відносин та не проведено відповідних виплат нарахованої заробітної плати та вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Тому позивач просить визнати ОСОБА_1 , майстра дільниці 2 групи з ремонту низьковольтного устаткування відділу головного енергетика, звільненим 31 січня 2023 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, з ДП «Завод ОБ та ВТ»; зобов`язати відповідача видати належним чином заповнену трудову книжку з відповідним записом про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з ДП «Завод ОБ та ВТ» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розміні 29 825,17 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки по день ухвалення рішення суду, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 552,28 грн., вихідну допомогу 29 823,51 грн., зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію невикористаної щорічної відпустки; вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 27.02.2023 відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін.

Представник ДП «Завод ОБ та ВТ», повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не сповістив, відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших пояснень з приводу заявлених вимог не надав.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 11.01.2021 перебуває у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Завод обважнених бурильних та ведучих труб», де працює на посаді майстра дільниці 2 групи з ремонту низьковольтного устаткування відділу головного енергетика (а.с.9).

Роботодавець нерегулярно та несвоєчасно здійснює виплату заробітної плати, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується розрахунковими листками Товариства за липень, серпень, грудень 2021 року, травень, вересень, листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року (а.с.13-14).

25.01.2023 ОСОБА_1 звернувся до директора ДП «Завод ОБ та ВТ» із заявою від 24.01.2023, в якій просив звільнити його з роботи в ДП «Завод ОБ та ВТ» 31.01.2023 за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати (а.с.11). Дану заяву отримано адресатом 31.01.2023 (а.с.11), проте жодних дій з припинення трудових відносин вчинено не було.

За твердженням позивача, його волевиявлення щодо звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України залишається без належного процесуального реагування, оскільки роботодавця не влаштовує формулювання причини звільнення.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Нормами статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Вказання працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року по справі № 6-34цс13, від 20 червня 2018 року по справі № 161/10759/16-ц та від 01 лютого 2018 року по справі № 757/25503/15-ц.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про звільнення від 24.01.2023, працівник просить звільнити його з займаної посади за власним бажанням з мотивів систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Даний факт повністю підтверджується копіями розрахункових листків, доданих до матеріалів позовної заяви.

Зокрема, згідно розрахункового листка ДП «Завод ОБ та ВТ» за січень 2023 року, заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 станом на кінець місяця складає 29 825,17 грн., в порядку часткового погашення боргів за попередні періоди йому було виплачено 55 843,25 грн.

Будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин, альтернативної довідки про розмір заборгованості перед працівником або документу, що підтверджує проведення повного розрахунку, відповідачем надано не було.

За правилом ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зважаючи на викладене, оскільки у заяві про звільнення позивачем наведено конкретні факти порушення власником чи уповноваженим ним органом ДП «Завод ОБ та ВТ» законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доводами у судовому засіданні та мали б бути визнані роботодавцем, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем, шляхом визнання ОСОБА_1 , майстра дільниці 2 групи з ремонту низьковольтного устаткування відділу головного енергетика, звільненим з ДП «Завод ОБ та ВТ» 31 січня 2023 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, з виплатою заборгованості із заробітної плати в розмірі 29 825,17 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).

Згідно з п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу ІІ вказаного Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Розділу IV Порядку).

Згідно з Пунктом 8 Розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Так позивач фактично повинен був бути звільненим 31 січня 2023 року, тому для обрахунку розміру середньоденної заробітної плати слід брати виплати та кількість робочих днів за грудень 2022 року 9 761,21 грн. (17 роб. днів) і листопад 2022 року 10 121,13 грн. (19 роб. днів).

Тобто, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , становила 552,28 грн. (виходячи з розрахунку: 19 882,34 грн. / 36 роб. днів = 552,28 грн.).

Пунктом 8 Розділу IV Порядку № 100 від 08.02.1992 регламентовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Станом на час розгляду справи період затримки видачі ОСОБА_1 копії наказу про звільнення з роботи і трудової книжки з відповідними записами в ній становить 41 робочий день (з 01.02.2023 по 29.03.2023), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за правилом ч. 5 ст. 235 КЗпП України в розмірі 22 643,48 грн.

Крім того, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За таких обставин, з урахуванням положень вищезгаданого Поряду обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, вихідна допомога, яка має бути виплачена ОСОБА_1 при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, становить 29 823,51 грн. (19 882,34 грн. / 2 міс. * 3 міс. = 29 823,51 грн.).

Зі змісту ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вбачається, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

У випадку звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Згідно абз. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 при звільненні підлягає нарахуванню та виплаті грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Вирішення питання розподілу судових витрат.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Встановлена на законодавчому рівні можливість сторін отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту своїх прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

З матеріалів позовної заяви, зокрема Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 22.02.2023 вбачається, що адвокат Супрун Д.В. здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 під час розгляду справи за позовною заявою до ДП «Завод ОБ та ВТ» на підставі Договору про надання правової допомоги № б/н від 07.02.2022 (а.с.7).

06.02.2023 між адвокатом Супруном Д.В. та клієнтом ОСОБА_1 , з метою складання Виконавцем позовної заяви про визнання звільнення з роботи, стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги, подання та підтримання позову в судових інстанція, було погоджено Додаток до Угоди про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 07.02.2022, яким визначено розмір гонорару за надані послуги в сумі 2 000,00 грн. (а.с.15)

На виконання умов Договору, ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 000,00 грн. (призначення платежу: оплата правової допомоги згідно Угоди), що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції № 40246545 від 06.02.2023 (а.с.16).

Тобто, позивачем належними і допустимими доказами підтверджено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи № 592/2442/23.

За правилом п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також на користь держави 2147,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 76-83, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), майстра дільниці 2 групи з ремонту низьковольтного устаткування відділу головного енергетика, звільненим 31 січня 2023 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, з Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб».

Зобов`язати Дочірнє підприємство «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» видати ОСОБА_1 належним чином заповнену трудову книжку з відповідним записом про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату, станом на кінець січня 2023 року, в розмірі 29 825 грн. 17 коп., середній заробіток за час затримки видачі наказу (розпорядження) про звільнення та копії трудової книжки в розмірі 22 643 грн. 48 коп., вихідну допомогу, з послідуючим вирахуванням податків та зборів, 29823 грн. 51 коп., витрати на професійну правничу допомогу 2 000,00 грн.

Зобов`язати Дочірнє підприємство «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» () на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги через Ковпаківський районний суд м. Суми до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Фоменко