Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
310/9313/20: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на нерухоме майно (крім землі), з них:; про приватну власність, з них:; усунення перешкод у користуванні майном.
Надіслано судом: 14.02.2023. Зареєстровано: 15.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 08.02.2023
Номер судового провадження: 22-ц/807/31/23
Дата документу 08.02.2023 Справа № 310/9313/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 310/9313/20 Головуючий у 1-й інстанції: Троценко Т.А.
Провадження №22-ц/807/31/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Дашковської А.В., Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить житлова квартира АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_2 має право власності 5/12 часток у спірній квартирі, ОСОБА_3 - 1/4 частку, та третя особа ОСОБА_7 - має право на 1/3 частку в квартирі, але право власності не зареєструвала.

Після смерті у 2014 році колишньої власниці квартири ОСОБА_8 спадщину на її частку прийняв син ОСОБА_9 , і до квартири самочинно, без згоди всіх співвласників квартири, вселився його син ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_10 , яка в подальшому вийшла заміж за ОСОБА_11 , та вселила в квартиру і чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер співвласник квартири ОСОБА_9 , і спадщину після нього прийняла його дружина ОСОБА_7 , діти і онука якої в даний час мешкають у спірній квартирі.

Відповідачі на свій розсуд та без згоди власників квартири роблять ремонт та руйнують стіни у квартирі, перешкоджають позивачам користуватися спірною квартирою. Виселетись із квартири у добровільному порядку відповідачі відмовляються.

Враховуючи, що відповідачі вселилися та мешкають в квартирі без жодної правової підстави, не зареєстровані в ній, на свій розсуд здійснюють ремонті роботи, що унеможливлює безперешкодне користування нею їм, позивачам, тому просять усунути перешкоди у користуванні та розпоряджені належної їм на праві спільної часткової власносі квартири АДРЕСА_1 шляхом їх виселення із вказаної квартири.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06 грудня 2021 року позов задоволено повністю.

Усунуто ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перешкоди у користуванні та розпорядженні належній їм на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у справі. Не взяв до уваги, що після смерті співвласника квартири ОСОБА_8 у 2014 році 1/3 частку квартири прийняв батько відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , а після смерті ОСОБА_9 у 2019 році 1/3 частку спірної квартири прийняла мати відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 . Зазначає, що відповідачі самоправно квартиру не зайняли, оскільки саме ОСОБА_7 , як власниця 1/3 частини квартири дозволила своєму сину - ОСОБА_1 , своїй невістці - ОСОБА_4 , онучці - ОСОБА_12 та чоловікові онучки - ОСОБА_6 проживати в ній, тому суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення позову. Позивачами не спростовано, що відповідачі тривалий час доглядали за померлою ОСОБА_8 (бабуся ОСОБА_1 ) та вселились туди саме за її бажанням, і проживають у цій квартирі близько 7 років. Саме вони, на відміну від позивачів, сплачують комунальні послуги та вживають заходів щодо підтримання квартири у належному стані (замінили вікна з дерев`яних на металопластикові, зробили косметичний ремонт, оскільки пліснява руйнувала стіни та ін.).

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. На адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 в якій він прохає розглядати справу за його відсутності, апеляційну скаргу підтримує просить її задовольнити ( т. 2 а.с. 191-192 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), справа в провадженні апеляційного суду перебуває з 08 лютого 2022 року, апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності позивачів та відповідачів, які належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи. ОСОБА_1 направив на адресу апеляційного суду заяву зі змісту якої вбачається про його обізнанність про судове засідання, яке призначено на 08 лютого 2023 року на 12 годину 40 хвилин, просить розглянути справу за його відсутності, на задоволенні вимог апеляційної скарги наполягає.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності позивачів та відповідачів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведена неможливість реалізації їх права на вільне користування своєю власністю у зв`язку з протиправністю дій відповідачів, які не бажають добровільно виселятися зі спірної квартири. Відповідачі вселилися до спірної квартири самоправно без згоди на те всіх співвласників, що свідчить про те, що відповідачі не набули право користування спірною квартирою. Судом також враховано, що відповідачі не є членами сім`ї співвласників позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, вони також не були і членами сім`ї померлої ОСОБА_8 , усі відповідачі мають реєстрацію за іншою адресою, та неможливість проживання за адресою реєстрації не довели.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1996 року за № НОМЕР_5, виданого Бердянським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним об`єднанням квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної приватної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( т. 1 а.с. 25).

Відповідно до реєстраційного посвідчення про право власності на житло вбачається, що вищезазначена квартира зареєстрована Бердянським підприємством з технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності і записано у реєстрову книгу за номером 10801 від 13 грудня 1996 року ( т. 1 а.с. 26).

Відповідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_13 , про що в книзі реєстрації смертей зроблено запис за № 825 ( т. 1 а.с. 19).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 2011 року посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Сальнік О.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 2-290, спадщину у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 прийняли його дружина ОСОБА_2 , мати ОСОБА_8 . ОСОБА_2 має право на 2/3 частки у спадщині, з урахуванням 1/3 частки від якої відмовився на її користь син спадкодавця ОСОБА_3 , та на 1/3 частку ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 12).

Після оформлення спадщини долі співвласників змінились та розділились таким чином:

ОСОБА_8 стала власницею -1/3 частки ( 1/4+1/12);

ОСОБА_2 -5/12 часток ( +1/6);

ОСОБА_3 - частки

Відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 24 березня 2014 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 , про що зроблено актовий запис № 459 ( т. 1 а.с. 128 зворот).

Після смерті ОСОБА_8 спадщину у вигляді 1/3 частки квартири прийняв її син ОСОБА_9 , про що свідчить його заява про прийняття спадщини від 11 липня 2014 року ( т. 1 а.с.133).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_3 від 02 січня 2019 року ( т. 1 а.с. 118).

Після його смерті із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/3 частини спірної квартири до Бердянської державної нотаріальної контори звернулась його дружина ОСОБА_7 ( т. 1 а.с. 96).

ОСОБА_14 , ОСОБА_1 звернулися до нотаріальних органів із заявою про відмову від спадщини після смерті батька ОСОБА_9 на користь його дружини ОСОБА_7 ( т. 1 а.с. 97-98).

На даний час співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_2 - 5/12 часток, ОСОБА_3 - 1/4 частки, ОСОБА_7 -1/3 частки, при цьому остання прийняла вказану частку в квартирі в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_9 , але право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєструвала.

Сторонами не заперечується, що у спірній квартирі мешкають: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які членами сім`ї власників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не являються, хоча є між собою родичами.

Відповідно до довідки реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької обасті вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 зареєстровний за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_10 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Щодо реєстрації ОСОБА_6 то відомості про реєстрацію/зняття з реєстраційного обліку по Запорізькій області відсутні ( т. 1 а.с. 33-36, а.с. 39).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спір з приводу користування житловим приміщенням розташованим за адресою: АДРЕСА_6 виник між співвласниками житла з яких - ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить 5/12 часток зазначеної квартири, ОСОБА_3 належить часток зазначеної квартири, третій особі ОСОБА_7 належить 1/3 частки зазначеної квартири, а відповідачі, які не є співвласниками спірної квартири та членами сім`ї позивачів вселилися до зазначеної квартири в 2014 році за згодою батька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , який прийняв спадщину у вигляді 1/3 частки спірної квартири після смерті своєї матері ОСОБА_8 і продовжують користуватися нею, що унеможливлює користування житлом позивачів.

Також установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Щодо реєстрації ОСОБА_6 то відомості про реєстрацію/зняття з реєстраційного обліку по Запорізькій області відсутні.

Крім того, із свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 06 листопада 1969 року ( т. 1 а.с. 116).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Бердянської міської ради 19 жовтня 2000 року за № 578 ОСОБА_7 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 записано у реєстрову книгу за реєстровим номером 12093 ( т. 1 а.с. 120).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 10 грудня 2019 року за № 1073 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 було зареєстовано п`ять осіб: ОСОБА_9 , знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю з 10 січня 2019 року, ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ( а.с. 122 зворот).

Отже, із вищезазначених обставин вбачається, що ОСОБА_9 до дня своєї смерті був зареєстровавний та проживав в будинку АДРЕСА_3 разом із своєю дружиною ОСОБА_7 , сином ОСОБА_1 , право власності на який було зареєстровано за його дружиною ОСОБА_7 19 жовтня 2000 року, тобто в період шлюбу з ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_9 , прийнявши спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8 у виді 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_7 в ній не проживав та не був зареєстрований, а до дня своєї смерті проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї не проживав у спірній квартирі як член сім`ї свого батька ОСОБА_9 або як член сім`ї своєї матері ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину у виді 1/3 частки спірної квартири після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 ..

Належних, достатніх та беззаперечних доказів, якіб свідчили про те, що ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї вселився у спірну квартиру, як член сім`ї своєї бабусі ОСОБА_8 , матеріали справи також не містять.

Відповідно до положень частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Водночас, матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачі вселилися у спірну квартиру та користуються нею за згодою всіх співвласників, про те, що всі співвласники квартири надавали згоду на проведення в ній ремонту відповідачами.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до відповідачів, в якій вони прохають висилитися із вищезазначеної квартири в добровільному порядку до 15 грудня 2020 року, оскільки вони вселилися в квартиру самовільно, без згоди всіх співвласників та перешкоджають користуватися спірною квартирою. Зазначену заяву відповідачі отримали 04 грудня 2020року ( т. 1 а.с. 14-15), яка залишилася без будь-якого реагування з боку відповідачів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.

Апеляційний суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивачів - власників житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: між сторонами спору склалися неприязні стосунки, відповідачі не є членами сім`ї позивачів, в спірну квартиру вселилися без згоди всіх співвласників, мають інше житло для проживання, не зареєстровані у спірній квартирі.

Інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, які вселилися до спірної квартири без згоди всіх співвласників, ніколи не проживали в ній як члени сім`ї співвласника ОСОБА_8 , ОСОБА_9 або ОСОБА_7 , та які забезпечені іншим житловим приміщенням, у зв`язку із цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у здійсненні позивачами права власності шляхом виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 лютого 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Дашковська А.В.

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...