Ухвала

21 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 344/5596/22

провадження № 61-4763ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» (далі - КНП «ЦПМКДД») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 15 квітня 2022 року її було звільнено з посади економіста КНП «ЦПМКДД» на підставі пункту 4 частини першої статті 41 КЗпП України за прогул з 25 лютого 2022 року. Вважала звільнення незаконним, оскільки на момент початку збройної агресії російської федерації та на момент введення воєнного стану в Україні 24 лютого

2022 року вона перебувала з неповнолітнім сином у відпустці в Єгипті та через деякий час вона переїхала до Італії, де перебуває і на даний час

(у родичів) як особа, що потребує захисту, повернутись в Україну не може через загрозу та відсутність коштів.

Вказувала, що за допомогою додатку «Вайбер» вона надсилала працівнику кадрової служби спочатку заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, а потім заяву про звільнення за власним бажанням. У відповідь їй повідомили, що відпустки у воєнний стан не надаються, а також не можуть звільнити за власним бажанням.

15 квітня 2022 року їй було повідомлено про звільнення за прогул. Вважала, що відсутність на робочому місці у зв`язку з воєнними діями є поважною причиною її відсутності на роботі. Зазначала, що відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, передбачений частиною 1 статті 149 КЗпП України, оскільки відповідачем не були витребувані її пояснення щодо причин відсутності на робочому місці.

Вважала, що відповідач порушив вимоги закону, не врахував тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, а саме збройна агресія російської федерації, її вимушене перебування за кордоном, неможливість повернення в Україну і попередню роботу працівника, чим порушив встановлену законодавством України процедуру звільнення працівника з роботи, а саме статтю 43 КЗпП України. Також зазначила, що є членом профспілки, але її не було повідомлено про необхідність участі у засіданні профспілки, на якому розглядалось питання про надання згоди на звільнення, що також є порушенням.

Позивачка вказувала, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, оскільки вона втратила душевний спокій, тому просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила:

- визнати її звільнення з посади економіста КНП «ЦПМКДД» незаконним та поновити її на посаді економіста КНП «ЦПМКДД»;

- стягнути з КНП «ЦПМКДД» середній заробіток з дня її звільнення по день винесення судового рішення з розрахунку 538,18 грн за кожен день вимушеного прогулу, що станом на 30 червня 2022 року становило

47 898,02 грн;

- стягнути з КНП «ЦПМКДД» на її користь моральну шкоду у розмірі

10 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 04 жовтня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 лютого

2023 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2022 року скасовано, ухвалено у даній справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади економіста КНП «ЦПМКДД» та поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста КНП «ЦПМКДД» з 28 лютого 2022 року.

Стягнуто з КНП «ЦПМКДД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 лютого 2022 року по 28 лютого

2023 року в розмірі 137 822,58 грн, визначений без утримання податків, зборів інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 248, 10 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено до негайного виконання постанову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

31 березня 2023 року КНП «ЦПМКДД», засобами поштового зв`язку, подало до Верховного Суду касаційну скаргуна постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Вказана справа є справою з ціною позову, що складається з 147 822,58 грн, оскільки при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу збільшено розмір такого з 47 898,02 грн до

137 822,58 грн.

Отже, предметом спору у цій справі є вимоги про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. При цьому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (137 822,58 грн) та відшкодування моральної шкоди (10 000 грн) є майновими вимогами, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі. Тобто ціна позову становить 147 822,58 грн (137 822,58 + 10 000), яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 =

671 000 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Івано-Франківського апеляційного суду

від 28 лютого 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська