ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7329/23 Справа № 177/1043/23 Суддя у 1-й інстанції - Лященко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №177/1043/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості та моральної шкоди в зв`язку із неправомірним заволодінням грошовими коштами за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року (суддя Лященко В.В.),

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Криворізького районного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості та моральної шкоди в зв`язку із неправомірним заволодінням грошовими коштами, в обґрунтування позову зазначила, що рішенням Криворізького районного суду від 21 листопада 2022 року у справі № 177/1767/21, яке набрало законної сили, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6044,42 грн, з яких безпідставно набуті грошові кошти в період з 19 грудня 2020 року по 13 червня 2021 року в розмірі 5504,11 грн, проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 328,80 грн, інфляційні збитки в розмірі 148,38 грн, 3% річних в розмірі 63,13 грн. Розмір фінансових санкцій розраховані на дату звернення до суду з позовною заявою, тобто станом на 07 грудня 2021 року. Після отримання виконавчого листа позивачка звернулась до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження. В ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №71600490 грошові кошти в сумі 6044,42 грн були зараховані на банківський рахунок позивачки в АТ «Універсалбанк» (Монобанк) 25 травня 2023 року. За період від дати подання позову 07 грудня 2021 року і до дати виконання зобов`язання 25 травня 2023 року останнє залишалося невиконаним, а тому фінансові санкції продовжували нараховуватись за весь період від наступної дати після подання позову до отриманням позивачем коштів в рамках виконавчого провадження. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що неправомірне списання грошових коштів банком з карткового рахунку позивачки також змусило її докладати додаткових зусиль та часу задля вирішення питання щодо зарахування зарплати в установі міністерства освіти України, в якій вона певний час працювала (з вересня 2020 року по лютий 2021 року) на картку іншого банку. Оскільки працівників всієї установи (а саме загальноосвітньої середньої школи) отримували заробітну плату через мережу АТ КБ «Приватбанк», процес узгодження механізму зарахування зарплати на картку іншого банку викликав певні складнощі. Також у позивачки сформувалась недовіра до української банківської системи і зокрема до найбільшого в країні банку КБ «Приватбанк». Вона була вимушена припинити тримання грошових коштів в цьому банку. Це потягло складнощі в оплаті за товари та послуги, для чого необхідно наявність коштів на картковому рахунку. В умовах обмежень, які були встановлені на період дії коронавірусної інфекції в країні (з грудня 2019 року по лютий 2022 року) здійснення платежів в режимі онлайн набуло особливої актуальності. Враховуючи вищезазначене просила суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 5171,93 грн, з яких проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 3211,99 грн, інфляційні збитки в розмірі 1718,36 грн, 3% річних в розмірі 241,58 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 3000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості та моральної шкоди в зв`язку із неправомірним заволодінням грошовими коштами задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5171,93 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішення не погодився відповідач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не враховано, що сама позивачка у позовній заяві зазначила, що рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року було виконано в рамках виконавчого провадження №71600490. Відповідач не мав можливості самостійно виконати судове рішення, оскільки позивачка не зверталась до банку із заявою про виконання рішення суду із наданням реквізитів. В свою чергу банк неодноразово намагався зв`язатися з позивачкою за номером телефону, який був зазначений у позовній заяві, проте він не обслуговувався. Крім того, відповідач посилаючись на статтю 625 ЦК України зазначає, що дія цієї статті не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог.

Позивачка своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Фактично рішення суду першої інстанції оскаржується АТ КБ «Приватбанк» лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами (пеня), інфляційних витрат та 3% річних, тому апеляційний суд переглядає судове рішення саме в цій частині.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року у справі №177/1767/21, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на її користь грошові кошти в сумі 6044,42 грн, з яких безпідставно набуті грошові кошти в період з 19 грудня 2020 року по 13 червня 2021 року в розмірі 5504,11 грн, проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 328,80 грн, інфляційні збитки в розмірі 148,38 грн, 3% річних в розмірі 63,13 грн (а.с. 11-14).

Згідно із довідкою про рух коштів грошові кошти в сумі 6044,42 грн були зараховані на банківський рахунок позивачки в АТ «Універсалбанк» (Монобанк) 25 травня 2023 року (а.с. 6 зворот).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за період від дати подання позову до дати виконання зобов`язання, вказане зобов`язання залишалося невиконаним, тому позивачка має право на отримання компенсаційних виплат, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в нормах, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження №14-133цс20) зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку, банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі 757/21554/18.

20 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі №761/26293/16-ц дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені. Цей висновок обґрунтований тим, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі коштів за договором банківського рахунка має наслідком настання відповідальності у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою їх видачі до дня фактичної видачі.

Таким чином, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, а тому на користь позивача з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 241,58 грн та інфляційні втрати в розмірі 1718,36 грн, а всього 1959,94 грн.

Проте, підчас розгляду справи суд першої інстанції не врахував вимоги законодавства, щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Так згідно із частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`зання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що про відсутність погодження сторонами можливості стягнення з банку пені за несвоєчасне виконання зобов`язання та її розміру, а згідно висновку, викладеному у постанові від 05 вересня 2019 у справі №908/1501/18, Верховний Суд зазначав, що якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Аналізуючи наведене вище, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання є обґрунтованими, у зв`язку з чимКриворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Разом з тим, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в іншій частині підлягає в наступній має бути викладено в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , інфляційні збитки в розмірі 1718,36 грн та 3% річних в розмірі 241,58 грн, а всього грошові кошти в сумі 1959,94 грн.»

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, тому з позивачки на користь банку підлягає стягненню судовий збір пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 610,27 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання відмовити.

Викласти резолютивну частину рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2023 року в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , інфляційні збитки в розмірі 1718,36 грн та 3% річних в розмірі 241,58 грн, а всього грошові кошти в сумі 1959 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 94 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , понесені витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 610,27 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста