Номер провадження: 22-ц/813/3315/23
Справа № 523/270/22
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/270/22

Номер провадження: 22-ц/813/3315/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участі секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

- відповідач ОСОБА_1 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову 1) Другий Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 2) Товариство з обмеженою відповідальністю КБ «СоцКомБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Другий Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмеженою відповідальністю КБ «СоцКомБанк», про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 14 червня 2022 року, повний текст рішення складений 20.06.2022 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) звільнити з-під арешту майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця № АН 349096 від 24.09.2009 року Другого Київського відділу державної виконавчої служби; 2) звільнити з-під арешту майно, а саме - квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця АН 349183 від 16.09.2009 року Другого Київського відділу державної виконавчої служби (а. с. 1 - 3).

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 11.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 у забезпечення виконання кредитного договору № ОД07/06/2007/840-К/73 був укладений договір іпотеки, об`єктом обтяження за яким є - квартира за адресою - АДРЕСА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 року у справі № 523/880/14-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Комерційний Банк «Надра» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі - 210 034,20 долара США.

08.04.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Комерційний Банк «Надра» було укладено Договір № GL3N016222 про відступлення права вимоги. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право Кредитора за кредитним договором № ОД07/06/2007/840-К/73 від 11.06.2007 року, який був укладений між ПАТ «КБ НАДРА» та ОСОБА_1 , а також право Іпотекодержателя за договором іпотеки.

В ході моніторингу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, було виявлено, що підставою для реєстрації обох вищевказаних обтяжень є: 1) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АН № 349096 від 24.09.2009 року державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі; 2) постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АН № 349183 від 16.09.2009 року державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі.

Згідно відповіді заступника начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті, на виконання наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 «Про затвердження Порядку роботу з документами в органах державної виконавчої служби», Положень порядку діловодства в органах державної виконавчої служби та з метою забезпечення належного обліку передачі до архіву завершених проваджень, виконавчі провадження ВП № 14159190, 14163248, 14559820 знищені за закінченням трирічного терміну їх зберігання.

Згідно Договору іпотеки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має виключне та першочергове, пріоритетне право на звернення стягнення на іпотечне майно. Втім, наявні обставини стосовно накладення арешту на вищезазначене нерухоме майно порушують права та інтереси ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як іпотекодержателя.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач не надавав до суду першої інстанції відзиву на позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 14 червня 2022 року задоволено вищевказаний позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Звільнено з-під арешту майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця № АН 349096 від 24.09.2009 року Другого Київського відділу державної виконавчої служби. Звільнено з-під арешту майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця АН 349183 від 16.09.2009 року Другого Київського відділу державної виконавчої служби (а. с. 46 - 49).

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має виключне та першочергове, пріоритетне право на звернення стягнення на іпотечне майно. Проте, арешт майна порушує законні права та інтереси позивача як іпотекодержателя, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» позбавлене можливості реалізувати своє законне право на звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх грошових вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2022 року Другий Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, яка була уточнена 14.11.2022 року, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня2022 року (а. с. 51 - 53, 70 - 72).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що заочне рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що у позові ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відсутня будь-яка інформація про використання свого права на звернення на предмет іпотеки у встановленому Законом порядку. Накладені у ході примусового виконання рішення арешти не впливають на права іпотекодержателя. Позивачем не було надано доказів про використання ним свого права звернення на предмет іпотеки у встановленому законом порядку.

Позиція інших учасників справи в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу позивач - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення залишити без змін. Товариство посилається на те, що оскаржуване рішення ніяким чином не позбавляє державного виконавця винести постанови про накладення арешту в межах примусового виконання виконавчих проваджень, що перебувають на виконання у відділі. Яким чином скасування саме вищевказаних арештів порушує права апелянта не зазначено. Також, в матеріалах справи наявна відповідь начальника Другого Київського відділу ДВС про те, що виконавчі провадження, в межах яких накладено арешт завершені, а в подальшому знищені за закінченням строку зберігання.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 липня 2022 року вищевказану апеляційну скаргу було залишено без руху (а. с. 59 59 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.11.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року (а. с. 80).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року призначено справу до розгляду (а. с. 81).

14.12.2022 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від директора ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

11.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ОД07/06/2007/840-К/73 був укладений договір іпотеки за реєстровим № 399, посвідчений приватним нотарісуом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстровим № 7531. Об`єктом обтяження за договором іпотеки є - квартира за адресою - АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв. м. (а. с. 10 - 14).

08 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» був укладений Договір № GL3N016222 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 577 (а. с. 5 - 9).

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право Кредитора за Кредитним договором № № ОД07/06/2007/840-К/73 від 11.06.2007 року, який був укладений між ПАТ «КБ НАДРА» та ОСОБА_1 , а також право Іпотекодержателя за Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстровим № 7531.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищевказаного предмета іпотеки, після укладення реєстрації обтяження за іпотечним договором, були зареєстровані обтяження у вигляді арешту згідно:

1) Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АН № 349096 від 24.09.2009, винесеної державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі;

2) Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АН № 349183 від 16.09.2009, винесеної державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі (а. с. 8 - 12).

Відповідно до відповіді Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.06.2021 року надано інформацію, що в провадженні відділу з 29.05.2009 року перебував виконавчий лист №2-3357, виданий 10.06.2009 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» грошової суми (ВП 14163248). В ході проведення виконавчих дій, з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документа, постановою державного виконавця №АН349183 від 16.09.2009 року накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , встановлено заборону на його відчуження. Виконавче провадження завершено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. 1999 року), оригінал виконавчого документа переданий для подальшого примусового виконання до іншого відділу державної виконавчої служби, якому територіально підвідомча адреса виявленого майна.

Крім того, в провадженні відділу з 29.05.2009 року перебував виконавчий лист №2-58/2009, виданий 23.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» грошової суми (ВП 14559820). В ході проведення виконавчих дій з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документа постановою державного виконавця №АН349096 від 24.09.2009 року був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , встановлено заборону на його відчуження. Виконавче провадження завершено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. 1999 року), оригінал виконавчого документа переданий для подальшого примусового виконання до іншого відділу державної виконавчої служби, якому територіально підвідомча адреса виявленого майна.

Матеріали виконавчих проваджень №14163248, №14559820 знищені через закінчення трирічного строку їх зберігання.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про задоволення позову.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Подібний правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19).

Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є стороною виконавчого провадження (стягувачем), в якому було накладено арешт, тому має право звернутись до суду з вказаним позовом про звільнення майна з-під арешту.

Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є - боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (правонаступник ПАТ «Надра» за договором про відступлення права вимоги) звертаючись до суду з вказаним позовом, посилається на те, що відповідач - ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 11 червня 2007 року, у зв`язку з чим товариство має на меті задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_3 .

Оскільки позивач вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, тому він має право звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частина сьома статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено також положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року у редакції, чинній на час накладення арешту на майно.

Права і обов`язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно.

Статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 54 «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час накладення арешту на майно).

Однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV)).

3 липня 2018 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII (далі Закон № 2478-VIII). Згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону частину четверту статті 24 Закону № 1952-IV парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем».

Іпотекодержатель, зокрема і новий кредитор, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом зазначеного припису пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним (зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт.

Згідно з договором іпотеки у Державному реєстрі іпотек 11.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було зареєстровано обтяження квартири іпотекою.

09.04.2020 року внесено зміни до Державного реєстру іпотек, а саме - замінено іпотекодержателя з - ВАТ КБ «Надра» на - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

16.09.2009 року державний виконавець наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 , встановлено заборону на його відчуження, у межах виконавчого провадження (ВП 14163248), щодо виконавчого листа №2-3357, виданого 10.06.2009 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» грошової суми.

24.09.2009 року державний виконавець наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 , встановлено заборону на його відчуження, у межах виконавчого провадження (ВП 14559820), щодо виконавчого листа №2-58/2009, виданого 23.07.2009 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ КБ «СоцКомБанк» грошової суми.

Колегія суддів звертає увагу позивача, що позивачем не було надано доказів звернення до нотаріуса з метою реалізації іпотечного застереження та реєстрації за ним права власності на квартиру. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з метою захисту права іпотекодержателя щодо реєстрації права власності на квартиру як предмет іпотеки, не обґрунтувавши станом на момент звернення наявність перешкод у реалізації такого права.

Закон № 2478-VIII застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2478-VIII).

Згідно з пунктом 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2478-VIII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Він був опублікований 3 листопада 2018 року, набрав чинності 4 листопада того року та був введений у дію 4 лютого 2019 року.

Отже, зареєстрована ще 11.06.2007 року іпотека та наявність обтяження речових прав на квартиру, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови приватного виконавця про арешт майна боржника, не є підставою для відмови позивачу у державній реєстрації права власності на квартиру у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію - 4 лютого 2019 року Закону № 2478-VIII (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі № 923/880/18)

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що позивачем не доведено порушення його права іпотекодержателя щодо реєстрації права власності на квартиру через накладення арешту державним виконавцем.

Накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку» (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2020 року у справі № 761/31581/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18). Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 року у справі №346/1305/19 зробила правовий висновок, що однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV). Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем (пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV). Обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним (зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Висновки щодо застосування пункту 6 частин першої, пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV, сформульовані у цій постанові, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують її своїй діяльності (частина п`ята статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки на підставі іпотечного договору від 11.06.2007 року та відповідно до договору про відступлення права вимоги від 08.04.2020 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є іпотекодержателем спірної квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , іпотека була зареєстрована у встановленому законом порядку, то у відповідності до вимог законодавства наявність обтяження предмета іпотеки, зареєстрованої після державної реєстрації іпотеки за банком, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки та державної реєстрації права власності на цей об`єкт.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 14 червня 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Другий Київський відділ ДВС у м. Одесі, Товариство з обмеженою відповідальністю КБ «СоцКомБанк», про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 03 квітня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе