печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: Григоренко І.В.,

при секретарі: Сестро-Животовській А.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1: Орленка А.О. ,

представника відповідача-2: Сучкової А.М.,

відповідача-3: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1, Офіс Генерального прокурора), Голови Служби безпеки України (далі - відповідач-2, Голова СБУ), ОСОБА_3 (далі - відповідач-3, ОСОБА_3 ), в якому, просить зобов`язати відповідача-1, відповідача-2 спростувати відомості, що не відповідають дійсності та порочать його ділову репутацію, опубліковані під час їх спільного брифінгу Офісу Генерального прокурора та Служби безпеки України ІНФОРМАЦІЯ_1, який є у відкритому доступі на офіційних сторінках Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України та мережі YouTube, на якому Генеральний прокурор України ОСОБА_4 та Голова СБУ ОСОБА_5 без рішення суду фактично визнали його винним у скоєнні злочину, якого він не вчиняв; зобов`язати відповідача-1, відповідача-2 вилучити вказане відео з публічного доступу з офіційних сторінок Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України та мережі YouTube; зобов`язати відповідача-1, відповідача-2 принести позивачу офіційні вибачення шляхом публікації відповідного оголошення в засобах масової інформації; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 500 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в засобах масової інформації було опубліковано спільний брифінг Генерального прокурора України ОСОБА_4 , Голови СБУ ОСОБА_5 та ОСОБА_3 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною тривалістю 36 хв. 44 сек. (ІНФОРМАЦІЯ_3). Під час вказаного брифінгу було оприлюднено відомості щодо проведеної спецоперації зі звільнення викраденого ОСОБА_3 та відомостей кримінального провадження № 0001106, які викликали суспільний резонанс та стали підставою для обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та перебування в слідчому ізоляторі більше 3 років по сфальсифікованим обставинам справи. Разом з тим, на час звернення до суду з позовом відсутній жоден вирок суду, що набрав законної сили, яким визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, тому публічні висловлювання відповідачів на брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1, є такими, що не відповідають дійсності та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач вважає, що умисні дії відповідача-1, відповідача-2 щодо публікування неправдивої інформації під час брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нього має дуже негативний вплив на ділову репутацію. Крім того, зазначеними діями відповідачі завдали позивачу моральну шкоду, яку останній оцінив у розмірі 1 500 000,00 грн., що буде достатнім для компенсації душевних страждань позивача, внаслідок поширення щодо нього недостовірної інформації.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача-3 та 13.08.2019 року одержано відповідь.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Генерального прокурора України ОСОБА_4, Голови Служби безпеки України ОСОБА_5, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Генерального прокурора України ОСОБА_4, Голови Служби безпеки України ОСОБА_5, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 13.09.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

02.12.2021 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, підготовче засідання у справі призначено на 20.06.2022 року.

07.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про відвід головуючого судді Григоренко І.В. від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2022 року під головуванням судді Новака Р.В. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Григоренко І.В. від розгляду даної цивільної справи відмовлено.

14.09.2022 року головуючому судді Григоренко І.В. передано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, та підготовче засідання у справі призначено на 17.01.2023 року.

02.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Служби безпеки України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 Генеральним прокурором України ОСОБА_4, Головою СБУ ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було проведено брифінг, під час якого було, у тому числі, висвітлено окремі обставини проведеної спецоперації щодо звільнення викраденого ОСОБА_3 та обставини кримінального провадження № 0001106 від 08.11.2016 року, в якому позивачу 16.11.2016 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України та застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вказує, що під час виступу учасники брифінгу стисло описали встановлені слідством обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, оприлюднена у брифінгу інформація викладена без установчих даних підозрюваних, у тому числі, ОСОБА_1 . Крім того, на оприлюднених відеозаписах було заретушовано обличчя особи, а в заявах Голови СБУ ОСОБА_5 не міститься чіткої і прямої вказівки на особу позивача, місце затримання останнього, тощо, а наведені вислови не порушують права та законні інтереси позивача чи будь-яких інших осіб і не може вважатися недостовірною інформацією. Зазначає, що публікації вказаного брифінгу на офіційному веб-сайті СБУ не міститься. Вважає, що доводи позивача про порушення СБУ його особистих немайнових прав є особистою думкою ОСОБА_1 та його припущенням, оскільки останнім не надано доказів що опублікована на брифінгу інформація стосувалася саме його, розриває його будь-які установчі дані чи дає можливість іншим особам безумовно його впізнати, зробити висновок про його винуватість у вчиненні злочину. Позивачем не надано доказів порушення його ділової репутації, а також останнім не доведено, що поширена інформація є недостовірною. Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених, на його думку, прав, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено положеннями ст. ст. 16, 227 ЦК України. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із вимогою про спростування недостовірної інформації, оприлюдненої у засобах масової інформації та не заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом, не зазначено поважних причин пропуску такого строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Звертає увагу на те, що позивачем не доведена наявність моральної шкоди, протиправність дій відповідача-2, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, не зазначено міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

03.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Так, на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про прокуратуру», ураховуючи суспільний інтерес до діяльності військових прокурорів та результатів розслідування окремих категорій кримінальних проваджень, Генеральний прокурор України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 виступив на спільному брифінгу з Головою СБУ ОСОБА_5 . Вказує, що починаючи свій виступ, Генеральний прокурор України ОСОБА_4 повідомив про результати діяльності військових прокурорів, після чого передав слово Голові СБУ ОСОБА_5 , який розповів про окремі обставини проведеної спецоперації щодо звільнення викраденого ОСОБА_3 . У подальшому під час брифінгу Генеральний прокурор України ОСОБА_4 повідомив про результати розслідування кримінальних проваджень, не пов`язаних з кримінальним провадженням № 0001106 від 08.11.2016 року, підозрюваним у якому на той час був позивач, та відповів на запитання журналів. Під час брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1 Генеральний прокурор України ОСОБА_4 взагалі не коментував події, пов`язані з ОСОБА_1 , а твердження останнього зводяться до безпідставного намагання визнати недостовірними та спростувати фактичні дані, обставини, які встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001106. Зазначає, що заявляючи вимогу про спростування всієї інформації, поширеної на брифінгу, який тривав понад 36 хв. та стосувався декількох осіб, позивач не зазначає, яке саме частина інформації, поширена Генеральним прокурором України ОСОБА_4, є, на його думку, недостовірною та яку він просить скасувати. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, не надано розрахунку розміру такої шкоди, що свідчить про безпідставність таких вимог.

22.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Служби безпеки України надійшла заява про поновлення пропущеного строку на подання відзиву та заява про застосування строку позовної давності.

05.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 17.01.2023 року в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м. Харкова, та 16.01.2023 року вказану заяву передано головуючому судді.

05.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та приєднання до матеріалів справи електронних копій публікацій засобів масової інформації, розміщених в мережі Інтернет на флеш-накопичувачі.

16.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ярічевського В.В. надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 17.01.2023 року в режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року у задоволенні клопотання позивача про проведення підготовчого засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, в режимі відеоконференції відмовлено.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2023 року приєднано до матеріалів справи відзив представника відповідача-2 на позовну заяву; заяву про поновлення строку на подання відзиву; заяву про застосування строку позовної давності; відзив представника відповідача-1 на позовну заяву; клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів, та у зв`язку з неявкою в підготовче засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 03.04.2023 року.

27.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив Служби безпеки України.

27.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив Офісу Генерального прокурора.

27.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 17.01.2023 року, в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м. Харкова.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року відповідь на відзив позивача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року відповідь на відзив позивача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації повернуто позивачу без розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року у задоволенні клопотання позивача про проведення підготовчого засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, в режимі відеоконференції відмовлено.

20.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшли письмові пояснення на відзиви Служби безпеки України та Офісу Генерального прокурора, в яких останній зазначає про необґрунтованість доводів представників відповідачів-1, 2, викладених у відзивах на позовну заяву та просить задовольнити позов.

20.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшли письмові пояснення на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року про повернення відповідей на відзиви Служби безпеки України та Офісу Генерального прокурора та клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 17.01.2023 року, в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м. Харкова.

30.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від Ярічевського В.В. надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 03.04.2023 року в режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2023 року клопотання Ярічевського Валерія Валерійовича про проведення підготовчого засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації повернуто заявнику без розгляду.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року приєднано до матеріалів справи письмові пояснення позивача; клопотання позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції залишено без розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 06.07.2023 року.

В судове засідання 06.07.2023 року з`явилися позивач, представник відповідача-1 та представник відповідача-2. Відповідач-3 в судове засідання 06.07.2023 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України.

Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача-3.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача-2 щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача-1 та представника відповідача-2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в засобах масової інформації було опубліковано спільний брифінг Генерального прокурора України ОСОБА_4 , Голови СБУ ОСОБА_5 та ОСОБА_3 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2» загальною тривалістю 36 хв. 44 сек. (посилання в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3).

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу ст. ст. 21, 28 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судовому практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи дослідженню підлягає наявність юридичного складу правопорушення, а саме: 1) факту поширення інформації; 2) чи стосується поширена інформація позивача; 3) чи поширена інформація є недостовірною; 4) чи завдає поширена інформація шкоди особистим немайновим благам позивача.

За приписами ч. 1 ст. 294 ЦК України фізична особа має право на ім`я.

Частиною 4 ст. 296 ЦК України встановлено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначене положення є похідним від гарантованої ч. 1 ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23.10.2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 року), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема, цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25.03.1983 року). Разом з тим, ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року; «Бутвевічюс проти Литви» від 26.03.2002 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04.07.2019 року зазначено, що ч. 2 ст. 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Турьєв проти Росії» від 11.10.2016 року).

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, п. п. 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007 року).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10.12.2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані Законом України «Про інформацію».

Статтею 1 вказаного Закону «Про інформацію» визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя (ст. 2 Закону України «Про інформацію»).

За приписами ст. 4 Закону України «Про інформацію», суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Відповідно до ч. 2 ст. 272 ЦК України, фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав.

Статтею 273 ЦК України визначено, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав. Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Іншими словами, відповідно до ч. 2 ст. 272 ЦК України, фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно ч. 3 ст. 273 цього Кодексу, діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію утримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22.04.2010 року наголошено, що п. 2 ст. 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає роботи це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

Отже наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення ч. 4 ст. 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд, що, як приклад, відображено в постанові від 31.10.2019 року у справі № 760/20787/18.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 Генеральним прокурором України ОСОБА_4, Головою СБУ ОСОБА_5 та ОСОБА_3 під час брифінгу поширена недостовірна інформація про звинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення і такими діями відповідачі порушили особисті немайнові права позивача (право на честь, гідність, ділову репутацію), а також принцип презумпції невинуватості в кримінальному процесі.

Разом з тим, суд не погоджується з таким твердженням позивача, оскільки під час брифінгу ІНФОРМАЦІЯ_1 про винуватість позивача у вчиненні злочину не зазначається й не стверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України, в редакції станом на час виникнення спірних відносин) підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276 - 279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Так, органом досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 0001106 від 08.11.2016 року позивачу було повідомлено про підозру та згодом застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру», органи прокуратури не менш як двічі на рік інформують суспільство про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації; інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури.

За вказаних обставин суд вважає, що поширена відповідачами інформація не може вважатись неправдивою та/або недостовірною, а також такою, що порушує гарантований Конституцією України принцип презумпції невинуватості особи.

Крім того, конституційна норма про презумпцію невинуватості розміщена у тому блоці статей, які визначають статус (положення) особи у кримінальному судочинстві, тобто презумпція невинуватості - це кримінально-процесуальний термін і ця презумпція може бути спростованою. Що стосується кримінально-правової оцінки дій особи, у цьому випадку, позивача, наявність, чи відсутність в її діях складу злочину, то законом це віднесено до компетенції слідчо-прокурорських органів.

Отже, розповсюджена відповідачами інформація не може вплинути на право позивача вважатися невинуватим, поки його вину не буде доведено в установленому законом порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року у справі № 757/25649/17-ц.

За таких обставин, твердження позивача зводяться до безпідставного намагання визнати недостовірними та спростувати фактичні дані та обставини, які встановлено та здобуто у ході досудового розслідування кримінального провадження.

Відповідно до абз. 1 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

У постанові від 03.04.2019 у справі № 757/4403/16-ц за позовом фізичної особи до Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, суд зазначає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, оскільки згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постанові вiд 10.10.2018 року у справі № 757/8834/16-ц, суд не вправі зобов`язувати відповідача просити вибачення перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено в ст. ст. 16, 277 ЦК України.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

На недопустимості вжиття такого способу захисту прав як зобов`язання публічно вибачитись за розповсюдження недостовірної інформації наголошував Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.06.2013 року у справі № 6-8073св13.

За таких обставин, суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а саме зобов`язання відповідачів публічно вибачитися.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як визначено у ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В даному випадку, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними по відношенню до позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію.

Оскільки суд дійшов висновку, поширена відповідачами інформація не є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, то, відповідно, й правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

За таких обставин суд вважає, позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачами не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 21, 28, 62 Конституції України, ст. ст. 201, 277, 280, 297 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 5 29 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 133-141, 223, 258, 259, 263-268, 272, 273, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1: Офіс Генерального прокурора, вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01601, .

Відповідач-2: Голова Служби безпеки України, вул. Володимирська, буд. 33, м. Київ, 01601, .

Відповідач-3: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ., паспорт серії НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 07.08.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко