КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 366/2351/22 Головуючий у суді першої інстанції - Слободян Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», в особі ліквідатора Котляренка Олега Олеговича, на рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», в особі ліквідатора Котляренка Олега Олеговича, про стягнення заробітної плати, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», в особі ліквідатора Котляренка Олега Олеговича (надалі - ДП «ЦОТІЗ»), про стягнення заробітної плати, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди, відповідно до якого просила, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь невиплачену при звільненні матеріальну допомогу у розмірі 21 263,68 грн, передбачену Колективним договором; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 972, 82 грн; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн (а.с.92).

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 в період з 09 серпня 2021 року по 07 листопада 2022 року працювала у ДП «ЦОТІЗ» на різних посадах, остання посада - заступник начальника забезпечення відвідування зони відчуження. Середньомісячна зарплата позивача становила 21 263, 68 грн. Вказано, що позивач була звільнена із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Крім цього позивач також наголошує, що відповідно до положень п. 5.1 Колективного Договору Підприємства з урахуванням внесених до нього змін та доповнень, при звільненні працівника, який пропрацював менше 3 років, у зв`язку з ліквідацією підприємства виплачується матеріальна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, яку відповідач їй не виплатив.

Внаслідок порушення зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача 43 972, 82 грн компенсації за час затримки розрахунку з дня звільнення по день подачі позову до суду та зазначає, що оскільки її середньоденна заробітна плата становить 1 322, 73 грн, а від дня звільнення з роботи до дня звернення до суду пройшло 34 дні, то саме вказана сума підлягає до стягнення.

Також позивач посилається про те, що внаслідок порушення відповідачем трудового законодавства, останній спричинив їй моральну шкоду, яка полягала у хвилюванні та переживанні під час численних переговорів з відповідачем, приниженні через безпідставні відмови у виплаті належних їй грошових сум, що на думку ОСОБА_1 може негативно вплинути на її стан здоров`я. Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінює у 10 000 грн та просить стягнути моральну шкоду на свою користь з відповідача.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ЦОТІЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства як працівнику, який попрацював на підприємствах зони відчуження менше 3 років з особливо шкідливими умовами праці розмірі 21 163,68 грн.

Стягнуто з ДП «ЦОТІЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ДП «ЦОТІЗ» на користь держави судовий збір у розмірі 1059,88 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ДП «ЦОТІЗ» подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що виплата вихідної допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із ліквідацією підприємства у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати була виплачена, на підтвердження чого було надано довідку щодо проведення розрахунків зі звільненим працівником станом на 28 грудня 2022 року, що доводить, на думку апелянта, дотримання трудового законодавства та правомірності нарахування та виплати вихідної допомоги.

Апелянт звертає увагу, що пунктом 6 Розділу 1 Колективного договору ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 рр. (зі змінами та доповненнями) передбачено, що сторони в межах своїх повноважень і за власні кошти можуть встановлювати додаткові, порівняно із законодавством і Галузевою угодою, трудові і соціально-побутові компенсації та пільги для працівників. В свою чергу п.4.5 Галузевої угоди між ДАЗВ та Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2021-2023 року передбачено, що підприємства встановлюють у колективних договорах умови оплати праці найманих працівників. Доплати та надбавки встановлюються згідно із чинним законодавством за переліком та у розмірах, визначених у Додатку 5 до Галузевої угоди. Інші доплати та надбавки або збільшення їх розміру підприємства можуть встановлювати лише за рахунок коштів, одержаних від господарської діяльності.

Апелянт вважає, що на дані правовідносини розповсюджується дія листа ТПП України «Про підтвердження форс-мажорних обставин». Вказано, що діяльності ДП «ЦОТІЗ» з 24 лютого 2022 року завадили обставини непереборної сили, зокрема, захоплення виробничих та адміністративних будівель, споруд, техніки, іншого рухомого майна, первинної документації військовослужбовцями рф. ДП «ЦОТІЗ» є підприємством, що постраждало внаслідок збройної агресії рф й у зв`язку із цим позбавлене можливості виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, апелянт вважає, що оскільки позивачки по справі отримала вихідну допомогу, що підтверджується відповідними доказами, то роботодавець не порушив трудового законодавства, а враховуючи, що у ДП «ЦОТІЗ» з початку лютого та станом на сьогодні не було коштів на виплати, пов`язані з Колективним договором з наведенням причин їх відсутності, а саме це неможливість здійснювати господарську діяльність, недостатнє фінансування за бюджетною програмою КПКВ 2708110 «Підтримка екологічно безпечного стану у зонах відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення» за статтями витрат «оплата праці» та «нарахування на оплату праці», негативні тенденції надходження позабюджетних коштів, враховуючи відсутність відвідувачів у зоні відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зумовлено окупацією та запровадженням воєнного стану, підтвердженням чого є накази ДАЗВ про режим воєнного стану в зоні відчуження, про призупиненні дії наказу ДАЗВ, яким затверджено інструкцію щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням, то у районного суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на підставі Колективного договору.

Апелянт також вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 000 грн, оскільки судом не було враховано, що затримка розрахунку при звільненні була пов`язана із форс-мажорними обставинами - збройною агресією рф проти України.

Враховуючи вищевикладене, ДП «ЦОТІЗ» просило скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ДП «ЦОТІЗ» не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 09 серпня 2021 року по 07 листопада 2022 року працювала у Державному підприємстві «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на різних посадах. Остання посада - заступник начальника відділу забезпечення відвідування зони відчуження, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.4-5, т.1).

Наказом ДП «ЦОТІЗ» від 07 листопада 2022 року № 164-ОС ОСОБА_1 звільнена з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства (п. 1 ст. 40 КЗпП України), надано розпорядження відділу бухгалтерського обліку та звітності:

- виплатити компенсацію за 20 календарних днів невикористаної відпустки накопичених за період роботи з 09 серпня 2021 року по 07 листопада 2022 року;

- виплатити вихідну допомогу у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с.69, т.1).

З розрахункового листа за листопад 2022 вбачається, що позивачу, крім іншого, нараховано компенсацію за 20 днів у сумі 13 474,80 грн та вихідну допомогу у розмірі 21 163,68 грн (а.с.7, т.1).

Судом встановлено, що ДП «ЦОТІЗ» належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, що підтверджується п. 1.1 Статуту ДП «ЦОТІЗ» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 07.07.2020 року № 145-20 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 16 серпня 2022 року (а.с.41-42, 60-68, т.1).

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження (ДАЗВ) від 24 лютого 2022 року № 28-22 наказано здійснити евакуацію персоналу підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління ДАЗВ із зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення, крім тих, хто здійснює безперервний цикл роботи підприємств, та перевести працівників ДАЗВ, крім керівників структурних підрозділів ДАЗВ, та персонал підприємств на віддалений режим роботи (а.с.125, т.1).

Наказом ДАЗВ від 11 квітня 2022 року № 31-22 на час дії воєнного стану призупинено дію наказу ДАЗВ від 15 серпня 2017 року № 112 «Про затвердження Інструкції щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням (а с.126, т.1).

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження (ДАЗВ) від 25 липня 2022 року № 73-22 припинено ДП «ЦОТІЗ» шляхом ліквідації, встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (а.с.52, т.1).

Протоколом від 10 жовтня 2018 року № 2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки (далі - Колективний Договір), який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 12 від 18 жовтня 2022 року.

Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «ЦОТІЗ» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Положення) (а.с.13-14, т.1).

Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «ЦОТІЗ» від 01 грудня 2020 року № 1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані за № 12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області (а.с.15-17, т.1).

Суд встановив, що сукупний стаж роботи ОСОБА_1 у зоні відчуження становить більше 1 та менше 3 років й ця обставина сторонами не оспорюється.

Пунктом 5.1 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (Додаток 7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень), працівникам, які пропрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємствах, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження), з особливо шкідливими умовами праці) (ОШУП): до трьох років, при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства матеріальна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати. (а.с.16-17, т.1).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивував своє рішення тим, що відповідач, на виконання положень ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», доказів зупинення відповідних положень Колективного договору щодо виплати матеріальної допомоги при звільненні внаслідок ліквідації підприємства, суду не надав. Також суд вказав, що посилання відповідача на відсутність у підприємства власних грошових коштів, як на підставу відмови у задоволенні позовної вимоги не заслуговує на увагу, оскільки відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Щодо правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то районний суд вказав, що підприємство знаходиться на території, яка силами ЗСУ звільнена від військовослужбовців зс рф ще в квітні 2022 року, тоді як позивач звільнена з роботи у листопаді 2022 року. Судом також зазначено, що відповідач лише формально посилається на норму Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не доводить жодним доказом обставини (бойові дії, непереборна сила), за яких він незалежно від своєї волі допустив порушення вимог законодавства про працю відносно позивача.

В оскаржуваному рішення також зазначено, що з урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 07 листопада 2022 року по день звернення з позовом до суду. Разом з тим, суд дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 3 000 грн, застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, за приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю (стаття 11 КЗпП України).

Відповідно до ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ч.5 ст. 17 КЗпП Україниколективний договір зберігає чинність протягом усього строку проведення ліквідації підприємства, установи, організації, закриття відокремлених підрозділів юридичної особи.

Крім того, відповідно до положень статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.

Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові при звільненні, мають бути виплачені у день його звільнення.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Протоколом від 10 жовтня 2018 року № 2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки (далі - Колективний Договір), який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 12 від 18 жовтня 2022 року.

Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «ЦОТІЗ» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Положення) (а.с.13-14, т.1).

Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «ЦОТІЗ» від 01 грудня 2020 року № 1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані за № 12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області (а.с.15-17, т.1).

Суд також встановив, що сукупний стаж роботи ОСОБА_1 у зоні відчуження становить більше 1 та менше 3 років й ця обставина сторонами не оспорюється.

Пунктом 5.1 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (Додаток 7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень), працівникам, які пропрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємствах, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження), з особливо шкідливими умовами праці) (ОШУП): до трьох років, при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства матеріальна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати. (а.с.16-17, т.1).

Таким чином, вказаними матеріалами справи підтверджено, що позивач по справі ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, що передбачено умовами Колективного договору.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам відповідача, що ДП «ЦОТІЗ» знаходиться на стадії ліквідації, триває його інвентаризація і підприємство не може здійснити виплати коштів позивачу, оскільки не має власних коштів, та відхилено їх як необґрунтовані, зазначивши, що відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Щодо доводів ДП «ЦОТІЗ» в апеляційній скарзі, що у відповідача не було коштів на виплати, передбачені колективним договором, в зв`язку з їх відсутністю, причинами чого є неможливість здійснювати господарську діяльність, недостатнє фінансування за бюджетною програмою КПКВ 27081110 «Підтримка екологічно безпечного стану у зонах відчуження і безумовного (обов`язкового) відселення» за статтями витрат «оплата праці» та «нарахування на оплату праці», негативна тенденція позабюджетних коштів, що зумовлено окупацією зони відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зумовлено окупацією та запровадженням воєнного стану, і що судом першої інстанції не було взято до уваги повідомлену відповідачем інформацію про фінансове становище роботодавця, а також існування форс-мажорних обставин, то апеляційний суд враховує наступне.

Так, відповідачем було надано лист Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, де вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Визначення обставин непереборної сили міститься в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідно до положень ч.2 ст.14-1 вказаного вище закону Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Таким чином, для звільнення себе від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), (в даному випадку лист Торгово-промислової палати України), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, підтвердити, що за місцем знаходженням ДП «ЦОТІЗ» відбувались бойові дії, підприємство не мало можливості здійснювати свою діяльність.

Частино. 1 статті 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до статті 617 ЦК України обставини непереборної сили, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення.

Разом з тим, у цій справі позивачкою не порушується питання відповідальності за невиконання зобов`язань за колективним договором, а заявлені вимоги про виплату матеріальної допомоги на підставі колективного договору.

Таким чином, існування обставин непереборної сили, в даному випадку окупація рф території України, зокрема й місця розташування відповідача, не є підставою для звільнення відповідача від виконання його зобов`язань згідно умов Колективного договору щодо виплати позивачу матеріальної допомоги у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на підставі умов Колективного договору.

Перевіряючи правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 було звільнено 07 листопада 2022 року, що підтверджується як копією її трудової книжки, так і наданою копією наказу ДП «ЦОТІЗ» від 07 листопада 2022 року № 164-ОС.

В матеріалах справи також міститься довідка ДП «ЦОТІЗ» щодо проведених розрахунків зі звільненим працівником №43-10-23вг від 30 січня 2023 року, відповідно до якої ДП «ЦОТІЗ» інформує про те, що 05 грудня 2022 року з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок щодо її звільнення у зв`язку із ліквідацією підприємства, а 28 грудня було перераховано кошти Фонду соціального страхування України по лікарняному. Розрахунок з ОСОБА_1 проведено повністю (а.с.72, т.1).

Із вказаних документів слідує, що повний розрахунок з позивачем було здійснено 05 грудня 2022 року.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що період затримки розрахунку при звільненні становить 3 07 листопада 2022 року по 05 грудня 2022 року й відповідно до положень статті 117 КЗпП України позивачка по справі має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що вказана затримка сталась не з його вини, а саме у зв`язку із окупацією рф території, зокрема, де було розташовано приміщення відповідача, то апеляційний суд критично оцінює вказані доводи відповідача.

Так, надані відповідачем до суду копії наказу ДАЗВ від 11 квітня 2022 року № 31-22 «Про призупинення дії наказу ДАЗВ від 15 серпня 2017 року № 112 «Про затвердження Інструкції щодо умов і вимог провадження окремих видів діяльності на території зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення та контролю за їх дотриманням», наказу ДАЗВ від 24 лютого 2022 року «Про режим воєнного стану в зоні відчуження» не є належними та допустимими доказами як незадовільного фінансового становище відповідача, на яке він посилався в апеляційній скарзі, так і відсутності вини ДП «ЦОТІЗ» у незабезпеченні трудових прав ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що підприємство знаходиться на території, яка силами ЗСУ звільнена від військовослужбовців зс рф ще в квітні 2022 року, тоді як позивач звільнений з роботи у листопаді 2022 року, крім цього, відповідач лише формально посилається на норму закону та не доводить жодним доказом обставини (бойові дії, непереборна сила), за яких він незалежно від своєї волі допустив порушення вимог законодавства про працю відносно позивача.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 3 000 грн, застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Оскільки позивачка по справі не оскаржила рішення суду першої інстанції та погодилась із вказаним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то апеляційний суд доходить висновку про залишення оскаржуваного рішення в цій частині також без змін.

Разом із апеляційною скаргою відповідачем було надано лист ДАЗВ «Про визначення підприємства постраждалим» №01-1605/6-23 від 07 червня 2023 року, відповідно до якого встановлено, що діяльності ДП «ЦОТІЗ» з 24 лютого 2022 року завадили обставини непереборної сили - захоплення виробничих адміністративних будівель, споруд, техніки, іншого рухомого майна, первинної документації, документації бухгалтерського обліку, адміністративної розпорядчої та іншої документації військовослужбовцями рф. Ці обставини підприємство не могло передбачити чи відвернути, що завдало збитків як підприємству, так і його працівникам. Керівництво ДП «ЦОТІЗ» було частково позбавлене контролю над підприємством, не мало доступу до майна та документації. Вказано, що ДП «ЦОТІЗ» є підприємством, що постраждало внаслідок збройної агресії рф, через це воно позбавлене можливості виконання договірних зобов`язань.

Також разом із апеляційною скаргою відповідачем було надано копію повідомлення про початок досудового розслідування від 04 серпня 2022 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи зазначене, нові докази, які додані до апеляційної скарги, не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, проте представником апелянта не було наведено жодного аргументу щодо причин неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції та не можуть свідчити про його незаконність.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», в особі ліквідатора Котляренка Олега Олеговича, залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв