Справа 752/9211/14-ц
провадження № 6/752/211/23
УХВАЛА

24.03.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження виїзду за межі України у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала цивільна справа № 752/9211/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В лютому 2023 року відповідач (боржник) ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ярошенка Р.В. звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. В обґрунтування заяви зазначено, що виконавче провадження завершено, виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не подавався. Наявність встановленого обмеження щодо боржника порушують її конституційне право на свободу пересування, а також перешкоджають боржнику та її трьом неповнолітнім дітям обрати більш безпечне місце проживання в разі загострення воєнних дій на території України. Боржник жодним чином не ухиляється від виконання рішення суду, та відсутність у неї майна для погашення боргу за судовим рішенням не свідчить про наявність достатніх підстав для обмеження її прав. Посилаючись на викладене, сторона відповідача вимушена звернутись до суду із даною заявою.

Представник відповідача (боржника) в судове засідання не з"явився.

Представник позивача (стягувача) в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву, в якій просив здійснити розгляд заяви без його участі та в задоволенні заяви боржника відмовити, посилаючись на те, що судове рішення боржником вже впродовж тривалого часу не виконується в добровільному порядку, об`єктивні причин невиконання рішення суду стороною боржника не доведено, маючи фінансову можливість, боржник фактично ухиляється від його виконання, а відтак заява задоволенню не підлягає.

Представник Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився. Суду подав письмові пояснення, в яких просив розглянути заяву без його участі, та просив в задоволенні заяви відмовити, посилаючись на те, що виконавче провадження дійсно було завершено, однак, виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян країни, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, судове рішення боржником не виконане в добровільному порядку, а підстава повернення виконавчого листа є накладення законодавцем мараторію, а тому повернутий виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання, коли перестануть існувати обставини, які слугували його поверненню. Наведене свідчить про відсутність підстав для скасування обмежень, застосованих до боржника.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 441 ЦПК України, суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим законом та в`їхати в Україну.

Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N475/97-ВР від 17 липня 1997 року, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Статтею 13 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2012 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було задоволено. Стягнуто солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 201033,08 швейцарських франків,що у гривневому еквіваленті складає 1817250,79 грн. та суму пені в розмірі 201441,99 грн., судовий збір в сумі 1700,00 грн., витрати на ІТЗ в сумі 120,00 грн., а всього було стягнуто суму в розмірі 2020512,78 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2012 року, було залишено без змін.

09.04.2013 року представник позивача отримав два виконавчих листи на виконання зазначеного рішення суду.

23.09.2013 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 2020512,78 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2014 року, подання головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, було задоволено. Обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у прав виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконань зобов`язань по виконавчому документу, виданого 09.04.2013 року Голосіївським районним судом м Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 2020512,78 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 27.06.2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян країни, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В лютому 2023 року відповідач (боржник) ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ярошенка Р.В. звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України посилаючись на відсутність достатніх підстав для продовження дії обмежень щодо неї.

Перевіряючи обгрунтованість вимог заяви, та заперечень на неї, суд приймає до уваги те, що частини 5, 8 ст. 441 ЦПК України передбачають, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Тобто, вирішуючи питання про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України суд повинен з`ясувати наявність обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, обґрунтована, зокрема, тим, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було завершено, виконавчий лист було повернуто стягувачу, повторно виконавчий лист на примусове виконання стягувачем не пред`являвся, строк подання виконавчого документа минув, а відтак відсутні достатні підстави для існування обмежень щодо боржника.

Разом із тим, суд звертає увагу сторони боржника на те, що зазначені доводи та підстави для скасування встановленого обмеженні відсутні в положеннях ч. 5 ст. 441 ЦПК України, та не є підставами для скасування судом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Так, встановлено що на час розгляду даної заяви рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2012 року є чинним, стороною боржника не надано суду доказів на підтвердження добровільного виконання зазначеного рішення суду та/або вжиття дієвих заходів щодо часткового погашення боргу з часу видачі виконавчого листа.

Матеріали справи також не містять повідомлень стягувача про виконання рішення суду, за яким у справі було видано відповідний виконавчий лист.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (у редакції на момент обмеження виїзду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених п.п. 1-9 ч. 1 цієї статті.

Згідно із п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (у редакції на момент тимчасового обмеження) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

За правилами статті 377-1 ЦПК України (діючого на той час) питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішувалося судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

В подальшому відповідна ухвала суду направлялася державним виконавцем до Державної прикордонної служби України, згідно якої боржник зараховується до певного списку, який є на особливому контролі та на якого в подальшому поширюється обмеження щодо перетину кордону України.

Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент завершення виконавчого провадження) передбачала наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Питання про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України також вирішувалося судом за поданням державного виконавця у порядку ст. 377-1 ЦПК України.

У подальшому питання про скасування тимчасового обмеження було врегульоване у Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із п. п. 11.3., 11.4. розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802 (у редакції на момент тимчасового обмеження) державний виконавець не пізніше наступного дня після надходження ухвали суду про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх зобов`язань направляє засвідчену судом копію цієї ухвали для виконання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

У разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Згідно із п. 9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (саме на цій підставі було повернуто документ стягувачеві) з огляду на наявність встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника (п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян країни, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»), якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Отже, у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, державний виконавець звертається до суду із відповідним поданням про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон боржника і направляє до Адміністрації Державної прикордонної служби України постанову з метою зняття особи (боржника) з контролю.

Суд також звертає увагу, що згідно із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV виконавче провадження закінчується у разі такого повернення виконавчого документа без виконання як: на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 9 ст. 49 Закону); до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону (п. 11 ст. 49 Закону).

У той час, як повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону, не є завершенням виконавчого провадження у розумінні ст. 50 Закону) і згідно із ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє права стягувача повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Боржником рішення суду не виконано, що нею не заперечується у заяві, і до того ж підтверджується поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, таке повернення виконавчого документа не припиняє тимчасове обмеження у виїзді за кордон, як захід примусового виконання рішення суду, а стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Сторона боржника помилково ототожнює поняття «повернення виконавчого документа стягувачу» і «закінчення виконавчого провадження», які регулюються різними статтями Закону України «Про виконавче провадження» і мають різні юридичні наслідки.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Отже, підстав для зняття тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не було як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і не існує на час розгляду цієї заяви.

Аналогічна позиція відображена в ухвалі Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2019 року по справі № 335/6675/13-ц (провадження № 61-15563ск19).

Крім того, звертаючись до суду із заявою відповідно до частини 5 статті 441 ЦПК України, сторона боржника просить скасувати застосовані судом обмеження, мотивуючи відсутністю виконавчого провадження, що не є передбаченими ч. 5 ст. 441 ЦПК України підставами для скасування судом тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Окремо варто відзначити, що виконання судового рішення, є стадією судового розгляду, та має пріоритет над окремими правами сторін.

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду.

Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Боржником наразі не виконано зобов`язання, покладене на неї рішенням суду від 02.08.2012 року, що свідчить про ухилення нею від виконання вказаного зобов`язання, права стягувача ТОВ «ОТП Факторингу Україна» залишаються порушеними, у зв`язку з чим тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є єдиним ефективним методом у виконанні рішення суду.

Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що боржником не надано доказів на підтвердження виконання рішення суду у даній справі, підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, стороною боржника не наведено, а судом не встановлено, а відтак суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», ст. ст. 11, 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження», та ст. ст. 2-5, 7, 12,13, 81, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження виїзду за межі України у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Н.П. Чередніченко