КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 367/3480/22
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Богданчук Олександри Володимирівни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2023 року (суддя Одарюк М.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на майно,

встановив:

у вересні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Богданчук О.В. звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати дійсним та таким, що відбувся договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений в усній формі у вигляді розписки 10 жовтня 1995 року між ОСОБА_3 , який діяв в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 ;

- визнати за ним право власності на житловий будинок (літера А), загальною площею 59кв. м, житлова площа 34,1кв. м, що складається із приміщень: кухня 12,6кв. м, санвузол 3кв. м, коридор 6,6кв. м, житлова кімната 6,3кв. м, житлова кімната 13,6кв. м, житлова кімната 14,2кв. м, тамбур 2,7кв. м; на господарські споруди та будівлі: житлова прибудова (літера 1), тамбур (літера а), сарай (літера Б); погріб (літера В), № 1 яма вигрібна, № 2 ворота з хвірткою, № 3 огорожа, № 4 огорожа, № 5 огорожа, № 6 огорожа, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року, реєстровий номер 5668, укладеного в усній формі у вигляді розписки 10 жовтня 1995 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) дійшли згоди щодо купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за спорудами по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 листопада 1971 року.

Позивач зазначав, що 10 жовтня 1995 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 20 000грн за відчуження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що

підтверджується розпискою від 10 жовтня 1995 року, у якій зазначено, що за згодою сторін продавець ОСОБА_4 зобов`язується вчинити нотаріальну дію - посвідчити договір купівлі-продажу, коли ОСОБА_1 стане повнолітнім, та при будь-яких обставинах, не залежних від сторін, ОСОБА_4 визнає право власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_1 , тобто фактично відбувся договір купівлі-продажу.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, йому на той час виповнилося 11 років, а з 2005 року він постійно проживає у зазначеному житловому будинку, на протязі сімнадцяти років добросовісно та безперервно володіє, відкрито користується житловим будинком та господарськими спорудами, присадибною земельною ділянкою, ним проведені необхідні оновлювальні та ремонтні роботи самої будівлі, господарських споруд, відремонтоване водопостачання, встановлений паркан, пластикові вікна, тощо. Всі комунальні послуги, за електроенергію, газопостачання з 2005 року він сплачує вчасно, що підтверджується квитанціями за період з 2013 року по 2021 рік, присадибна ділянка обробляється.

Позивач посилався на те, що позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, придбаний у власність за укладеним договором купівлі-продажу, який не було складено у формі, передбаченій чинним законодавством, а саме його нотаріальне посвідчення, так як продавець померла до настання його повноліття.

Також позивач зазначав, що свідоцтво про право на спадщину, видане Ірпінською державною нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року за реєстрованим № 5668, яке посвідчує право власності ОСОБА_4 на спірне домоволодіння, втрачене під час окупації через повномасштабну збройну агресію російських військ проти України, що підтверджується оголошенням в газеті «Макарівські вісті» № 20 від 02 вересня 2022 року.

Позивач зазначав, що відповідач є сином ОСОБА_4 та мав право на спадкування за законом, однак відповідно до інформаційної довідки №69801903 від 19 серпня 2022 року зі Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Богданчук О.В. просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач та його представник зазначають, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно посилався на відсутність доказів, які б свідчили про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку з господарськими спорудами в письмовій формі та ухиленні ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору, оскільки неможливість нотаріального посвідчення договору обумовлена смертю продавця, так як її цивільна правоздатність припинилась разом з її смертю.

Також позивач та його представник посилаються на те, що суд першої інстанції неправомірно не застосовував до спірних правовідносин норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки цивільні відносини між сторонами у даній справі виникли до набрання чинності ЦК України від 1 січня 2004 року, оскільки спірний договір купівлі-продажу було укладено в усній формі ще 10 жовтня 1995 року. Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення якої має застосовуватись до спірних правовідносин, дозволяється укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної), а позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення усного договору купівлі-продажу житлового будинку, його повного виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди.

Крім цього позивач та його представник не погоджуються із висновком суду

першої інстанції, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину після смерті останньої.

Відповідач ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся за наявною в матеріалах справи поштовою адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулось до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.217, 218).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця знаходження ОСОБА_2 , тому виходячи з вищезазначених норм процесуального права, він вважається належним чином повідомленим про день та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , які апеляційну скаргу підтримали, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до копії технічного паспорта, складеного 12 липня 1995 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5668, виданого Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року (с.с.13-14).

Також в матеріалах справи наявна розписка, складена від імені ОСОБА_4 10 жовтня 1995 року, згідно якої вона отримала від ОСОБА_3 , який є її рідним племінником, грошові кошти у сумі 10 000 гривень за проданий нею житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про спадщину, виданого державним нотаріусом Ірпінської нотаріальної контори 17 листопада 1971 року за № 5668.

Крім цього, у розписці зазначено, що ОСОБА_4 продала вказаний будинок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зазначила, що вони усно домовились та пишуть, що проданий нею житловий будинок буде посвідчуватися нотаріально договором купівлі-продажу при повнолітті ОСОБА_1 на його ім`я.

У розписці зазначено, що підпис ОСОБА_4 засвідчив секретар виконкому, проте, прізвище та дата не зазначені.

Також на розписці наявна печатка Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області (с.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 9 серпня 2022 року Макарівським відділом державної реєстрації цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (с.с.11).

Згідно копії свідоцтва про народження, відповідач ОСОБА_2 є сином

ОСОБА_4 (с.с.12).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 69801903 від 19 серпня 2022 року інформація про спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в реєстрі відсутня (с.с.82).

У газеті «Макарівські вісті», випуск № 20 (11230) від 2 вересня 2022 року, розміщено оголошення про те, що загублене свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року, реєстровий номер 5668 на ім`я ОСОБА_4 , вважати недійсним (с.с.18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем, як спадкоємцем за законом, було вжито заходів щодо оформлення спадщини на спірне майно.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів укладення договору купівлі-продажу житлового будинку у письмовій формі та ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення такого договору, що ОСОБА_4 отримала кошти у сумі 20 000грн, а норми Цивільного Кодексу України у редакції 1964 року не позбавляли можливості ОСОБА_3 укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку в інтересах неповнолітнього сина.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР, які діяли станом на 10 жовтня 1995 року.

За змістом статей 153, 225 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно зі статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Аналогічні норми містять у статях 638 та 658 ЦК України.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містять у статті 655 ЦК України.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому

комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Такі ж вимоги викладені у статті 657 ЦК України.

Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічні норми містять у статтях 209 та 220 ЦК України.

Отже, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним можуть бути задоволенні за вимогою сторони, яка виконала угоду та за доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на положеннях законодавства, так як позивач не був стороною договору, а суду не надано доказів, що ОСОБА_4 ухилялася від нотаріального оформлення договору.

Також, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано доказів укладення договору купівлі-продажу будинку у формі, визначеній нормами законодавства, а надана суду розписка від імені ОСОБА_4 , не є тим документом, який підтверджує укладення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги, що неможливість нотаріального посвідчення договору обумовлена смертю продавця, що на думку апелянтів, підтверджує ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за твердженням позивача та третьої особи домовленість з ОСОБА_4 про продаж будинку була досягнута 10 жовтня 1995 року, а померла ОСОБА_4 4 січня 1996 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно послався на норми ЦК України, хоча правовідносини сторін регулюються нормами ЦК Української РСР.

Разом з цим, вказане не вплинуло на правильність вирішення спору, а помилка суду першої інстанції виправлена апеляційним судом.

Посилання в апеляційній скарзі на положення статті 42 ЦК УРСР, яка передбачала можливість укладення цивільно-правових угод в усній або письмовій формі, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Разом з цим, положеннями статті 227 ЦК УРСР передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, а також зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради, а згідно статті 47 ЦК УРСР недодержання нотаріальної форми договору у випадках, зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 станом на 10 жовтня 1995 року була власником будинку АДРЕСА_1 , так як технічний паспорт на будинок не є правовстановлюючим документом на будинок.

Посилання позивача на те, що свідоцтво про право на спадщину, яке було видано ОСОБА_4 17 листопада 1971 року, було втрачено під час окупації міста Ірпінь російськими військами, не звільняє позивача від обов`язку надати документ, який підтверджує, що ОСОБА_4 була власником будинку. При цьому матеріали справи не містять доказів, що позивач або його представник зверталися до нотаріального архіву для отримання відповідного документу або до суду для витребування зазначеного документу.

Також матеріали справи не містять інформації, що на час звернення позивача до суду з даним позовом спірний будинок зареєстрований за ОСОБА_4 , так як відповідної інформації ні з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, ні з Ірпінського бюро технічної інвентаризації суду надано не було.

Звертає на себе увагу і та обставина, що план будинку АДРЕСА_1 , який зображений у технічному паспорті, складеному 12 липня 1995 року, суттєво відрізняється від плану цього будинку, який міститься у технічному паспорті, складеному 7 грудня 2021 року.

Оцінюючи надану суду розписку від імені ОСОБА_4 про отримання нею 10 000 гривень за продаж спірного будинку, яка датована 10 жовтня 1995 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Указ Президента України «Про грошову реформу в Україні» був опублікований 25 серпня 1996 року. Відповідно до Указу Президента України грошова реформа в Україні проводилася 2-16 вересня 1996 року, внаслідок якої національною валютою стала гривня.

Отже, станом на 10 жовтня 1995 року ОСОБА_4 не могла отримати за продаж будинку грошові кошти у гривні, оскільки гривня була введена в обіг з 2 вересня 1996 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано суду належних доказів у підтвердження отримання ОСОБА_4 грошових коштів за продаж будинку, а надана суду розписка від імені ОСОБА_4 від 10 жовтня 1995 року є неналежним та недопустимим доказом, враховуючи вищевикладені обставини.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача правомірними.

З наданих суду документів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 .

Згідно отриманих судом першої інстанції відомостей ОСОБА_2 станом на 2 червня 1999 року був зареєстрований у спірному будинку (с.с.105).

Матеріали справи не містять інформації, що відповідач знятий з реєстрації на час розгляду справи судом.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_4 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Судом не було встановлено, що ОСОБА_4 був складений заповіт, а відтак відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_4 за законом першої черги відповідно до положень статті 529 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або подав нотаріальному органу заяву про прийняття спадщини.

За твердженням позивача, будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав у вказаному будинку, а відтак він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

За таких обставин, позивачем даний позов пред`явлено до належного відповідача, так як у спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Разом з цим, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку із їх безпідставністю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд

першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю, помилкове посилання суду на норми діючого матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору, так як застосовані судом норми є аналогічними до норм ЦК УРСР, які регулювали спірні правовідносини, помилки суду першої інстанції виправлені апеляційним судом у мотивувальній частині даної постанови, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Богданчук Олександри Володимирівни залишити без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук