ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5837/23 Справа № 203/1732/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним (суддя першої інстанції Ханієва Ф.М. , повний текст рішення складено 26 квітня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

7 травня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі - продажу недійсним, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 квітня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком О.О., реєстраційний номер 753.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що квартира вибула із володіння позивачки шляхом шахрайських дій, а саме підроблення паспорту серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВД МУУМВС України в Дніпропетровської області у жовтні 2007 року, що не співпадає з паспортом серії НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 29 січня 1996 року, який належить позивачу, підробленням ІПН позивачки та нотаріального договору дарування від 21 липня 2011 року, витягу про державну реєстрацію прав № 31059494 від 23.08.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Медяником В.А.

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що жодних доказів того, що позивачка отримала грошові кошти за відчуження квартири матеріали справи не містять. У позивачки оспорюваний договір відсутній, оскільки згоди ОСОБА_1 на його укладання не надавала та не отримувала примірник на руки.

Судом не досліджено фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

ОСОБА_2 просила рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року просила скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 47000 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 доводи своєї апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, щопозивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Це підтверджується копіями: договору дарування від 21.07.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-1247; витягом про державну реєстрацію права власності КП «ДМБТІ» ДОР від 23.08.2011 року.

За відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 13.04.2021 року, до ЄРДР були внесені відомості за заявою ОСОБА_5 від 13.04.2021 року про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, про те, що невстановлені особи за допомогою підроблених документів та попередньою змовою з нотаріусом здійснили незаконний продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.04.2021 року, 08.04.2021 року було зареєстроване приватне право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 753, виданого 08.04.2021 року, видавник: ПН ДМНО Кравченко О.О., за ОСОБА_3 .

На підтвердження факту здійснення шахрайських дій щодо квартири та укладення спірного правочину позивач надала суду копії: листа від 30.07.2021 року ДП «Поліграфічний комбінат «Зоря» щодо невиготовлення бланку нотаріального документа, постанови про залучення в якості потерпілої від 16.04.2021 року, листа від 14.07.2021 року Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції щодо паспорта на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок експерта від 16.02.2022 року, про те, що договір дарування від 21.07.2011 року та договір купівлі-продажу від 08.04.2021 року, надані на дослідження, підписані іншою особою.

Допитана в судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 показала, що їй належить квартира, відчужена за спірним правочином, всі правовстановлюючі документу на квартиру були у неї, в тому числі паспорт громадянина України та ІПН. Вона не знайома з відповідачем та не відчужувала йому квартиру, ніколи його не бачила, ключі від квартири були у її сина та невістки, щоб зробити ремонт. Як показала позивач, як тільки вона дізналась про факт шахрайства, то викликала поліцію, надала свої пояснення.

Допитана в судому засіданні свідок - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , показала, що вона не знайома з позивачем та відповідачем, також хотіла купити спірну квартиру, проте на противагу відповідачу вона не стала жертвою шахраїв. Проте вона була присутня під час огляду квартири та бачила людину схожу на позивача, а також під час зустрічі брала участь жінка, яка представилась як невістка. При цьому вона не купила спірну квартиру, проте її купив відповідач.

Спірні правовідносини між учасниками справи виникли з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком О.О., реєстраційний номер 753.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається .

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків .

Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним .

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз викладених вище норм ЦК України вказує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, наявність підстав, визначених законом, для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 у справі №537/3100/17 (провадження №61-343св19) вказав, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Суд, вирішуючи спір по суті щодо визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, виходить з того, що сторона позивача, як на підставу недійсності правочину посилається на положення статей 203, 215 ЦК України, та зазначає, що під час вчинення оспорюваного правочину його сторонами не було додержано вимог чинного законодавства України, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так, аналіз положень статей 203, 215, 205-212 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

Згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка на підставі договору дарування від 21.07.2011 року (оригінал якого був предметом дослідження у суді першої та апеляційної інстанцій) є власником квартири АДРЕСА_1 .

Даний факт встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухом майно, 08 квітня 2021 року було зареєстроване право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 753 від 08 квітня 2021 року за ОСОБА_3 .

За відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 13.04.2021 року, до ЄРДР були внесені відомості за заявою ОСОБА_5 від 13.04.2021 року про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, про те, що невстановлені особи за допомогою підроблених документів та попередньою змовою з нотаріусом здійснили незаконний продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до постанови слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області від 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 залучено в якості потерпілої про кримінальному провадженню № 0000196.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року було витребувано у Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області завірені належним чином копії Договору Дарування від 21.07.2011 року, Договору купівлі- продажу квартири від 08.04.2021 року та висновок експерта № СЕ-19/104-22/4492-ПЧ від 16.02.2022 року, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 0000196 від 13.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, слідчий Іванова Юлія Анатоліївна.

22 вересня 2023 року на виконання вимог ухвали апеляційного суду було надано вищезазначені документи.

З висновку експерта № СЕ-19/104-22/4492-ПЧ від 16.02.2022 року вбачається, що:

Підпис в графі «Дарувальник» в Договорі Дарування від 21.07.2011 року на бланку ВРЛ № 581840 - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою, з наслідуванням справжнім підписам ОСОБА_5 .

Рукописні записи « ОСОБА_5 » в графі «Дарувальник» в Договорі Дарування від 21.07.2011 року на бланку ВРЛ №581840 - виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою, з наслідуванням почерку ОСОБА_5 .

Підпис в графі «Обдарована» в Договорі Дарування від 21.07.2011 року на бланку ВРЛ № 581840 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням справжнім підписом ОСОБА_1 .

Рукописні записи « ОСОБА_8 » в графі «Обдаровувана» в Договорі Дарування від 21.072011 року на бланку ВРЛ №581840 - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням справжнім підписом ОСОБА_1 .

Підпис в графі «Продавець» в Договорі купівлі-продажу квартири від 08.04.2021 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням справжнім підписом ОСОБА_1 .

Рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Продавець» в Договорі купівлі-продажу квартири від 08.04.2021 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням справжнім підписом ОСОБА_1 .

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

При цьому, за приписами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно із приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний судом на підставі наявних доказів у справі встановлено, що Договір Дарування від 21.07.2011 року (на підставі якого було подалі укладено договір із ОСОБА_3 на бланку ВРЛ № 581840 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не укладали.

Також встановлено, що правочин у вигляді договору купівлі-продажу від 08.04.2021 року ОСОБА_1 з відповідачем не укладався.

Отже, укладання договору купівлі- продажу від 08.04.2021 року відбулось на підставі підробленого договору дарування від 21.07.2011 року, що у свою чергу підтверджується наявною в матерілах справи копією експертизи.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував даний висновок експерта, який під час розгляду справи у суді першої інстанції був наявний в матеріалах справи.

Із наведеного вище вбачається, що Договір купівлі-продажу квартири від 08 квітня 2021 року є недійсним, оскільки був укладений не між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а іншою особою.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що спірна квартира вибула із права власності позивачки за її волевиявленням.

Сам договір купівлі - продажу квартири від 08 квітня 2021 року був укладений на підставі договору Дарування від 21.07.2011 року, який не містить справжніх підписів, як дарувальника, так і самої обдарованої ОСОБА_1 та виготовлений на підробленому бланку. До того ж ОСОБА_1 у судове засідання надала оригінал свого дійсного договору дарування.

Також слід зазначити, що почеркознавча експертиза, проведена в рамках кримінального провадження не може бути абсолютним доказом, однак оцінюється як доказ по справі разом з іншими доказами.

Також судом було встановлено, що договір купівлі - продажу квартири було укладено за паспортом громадянки України, де збігаються лише прізвище, ім`я та по батькові, позивачки ОСОБА_1 , проте всі інші данні відрізняються. До того ж на фото зазначена інша особа - не позивачка по справі (т. 1 а.с. 9, 17).

Апеляційний суд вважає, що позиція відповідача щодо того, що саме позивачка особисто укладала з ним договір купівлі - продажу квартири, а також відмова надати суду оригінал договору купівлі - продажу квартири від 08 квітня 2021 року свідчить про його недобросовісність, як покупця та намагання уникнути інших правових наслідків укладеної ним угоди.

Так, на виконання ухвали апеляційного суду органами досудового слідства було надано до матеріалів справи належним чином завірену копію спірного договору купівлі - продажу квартири (т.2 а.с. 33), оскільки не було інших джерел для отримання цього договору для захисту прав позивача. Також суду було надано належним чином завірене експертне почеркознавче дослідження, з якого вбачається, що підпис на спірному договорі виконано не позивачкою (т. 2 а.с. 34-48). Також було надано належним чином завірену копію договору дарування, на підставі якої було украдено спірну угоду та який не збігається з дійсним договором дарування (т.2 а.с. 32).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Самухою А.О. було укладено договір про надання правничої допомоги від 14 квітня 2021 року та додаткову угоду від 02 травня 2023 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

До апеляційної скарги представник позивачки додала: рахунок-фактуру № ПП-0000001 від 28.10.2023 року на 30000 грн.

Рахунок-фактуру № ПП-0000010 від 02 травня 2023 року на 17000 грн.

На підтвердження оплати адвокатських послуг позивчкою, ОСОБА_2 надали оригіналои кваитанцій:

Квитанція № ПН2310834 від 19.11.2021 року на суму 2500 грн.

Квитанція № 0.0.. від 29.03.2023 року на суму 3500 грн.

Квитанція № ПН2778263 від 12.05.2023 року на суму 4500 грн.

Разом 10500 грн.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що представником позивачки заявлена сума у розмірі 47000 грн у рахунок відшкодування витрат належними доказами не доведена, матеріали містять підтвердження оплти позивачкою послуг адвоката на суму 10500 грн, а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Також підлягає стягнення з відповідача судовий збір у розмірі 2297,24 грн.

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 квітня 2021 року ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, номер об`єкта в РПВН 33894070), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кравченком Олександром Олексійовичем, реєстраційний номер 753.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2297,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи