справа № 489/2815/23 провадження №2/489/1422/23
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

встановив:

У червні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача борг в сумі 1096800, 00 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 26.01.2022 за борговою розпискою відповідач позичив в неї грошові кошти на купівлі квартири у розмірі 30000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 26.01.2023, але до теперішнього часу грошові зобов`язання не виконав.

Спілкування з відповідачем, в тому числі і на предмет продажу ним належної йому на праві власності квартири, результатів не надало. Крім того, стало відомо, що для уникнення можливості звернення стягнення на квартиру, в рахунок погашення боргу, шляхом розподілу квартири між ним та його дружиною, вони продали позов до суду про поділ майна подружжя.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за борговою розпискою в розмірі 30000 доларів США, які еквіваленті 1096800,00 грн. (36,56 х 30000) та витрат, понесених на оплату судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.06.2023 позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач в судове засіданні не з`явився, причини неявки не повідомив. Направлена на адресу реєстрації відповідача судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.

Крім того, відповідач надав до суду письмові пояснення від 16.10.2023, в яких вказав, що дійсно вказані в позові грошові кошти ним було отримано у позивача для купівлі квартири та від їх повернення він не відмовляється. Проте, на даний час не зміг зібрати всю суму, так як важко із заробітком, про що повідомляв позивача, яка є його матір`ю та яка не бажає його слухати.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про судове засідання та його обізнаність про судовий розгляд, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Вислухавши позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази і встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно боргової розписки від 26.01.2022 відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 30000 доларів США, які зобов`язався повернути до 26.01.2023. Кошти отримано відповідачем для розрахунку за купівлю квартири АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач є її сином, якому довіряла повністю, тому без зволікань надала йому в борг грошові кошти, які збирала все своє життя, щоб вирішити власну житлову проблему. Проте відповідач, посилаючись на важкий матеріальний стан та відсутність нормального заробітку, неодноразово просив відстрочити сплату боргу. Але після того, як вона дізналася про поділ відповідачем з дружиною квартири, за рахунок продажу якої він мав погасити борг, вона вирішила стягнути борг в судовому порядку.

Із письмових пояснень відповідача від 16.10.2023 вбачається, що факт родинних відносин з позивачем та отримання в борг грошових коштів у позивача відповідач не оспорює. Неповернення боргу пояснює проблемами із заробітком.

Правове регулювання та мотиви суду

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06.04.2020 у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020 у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21.07.2021 у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно дослідженої судом розписки від 26.01.2022 грошові кошти були отримані відповідачем в борг, який він зобов`язався повернути позивачу в строк до 26.01.2023, що не виконав.

Таким чином, в позивача виникало право вимоги стягнення боргу з відповідача.

Щодо стягнення боргу в гривневому еквіваленті, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Тому, враховуючи принцип диспозитивності, суд повинен розглядати спір у межах заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, наведеному у постанові від 20.09.2023 у справі № 483/1220/21 (провадження № 61-6035св23), де зазначено: «…те, що у розписках зазначено валюту - долар США, не дає суду права виходити за межі позовних вимог. Посилання судів на певну практику Верховного Суду є безпідставними, оскільки у наведених судових рішеннях спір виник саме щодо позовних вимог у валюті (еквіваленті). У цій справі такого спору немає і позивач добровільно визначив предмет, об`єкт позову».

Із позову вбачається, що позивач проситься стягнути борг в гривневому еквіваленту за курсом Національного банку України станом на 08.06.2023 (1 долар США = 36.5686 грн.), що складає 1096800,00 грн. Вимог про стягнення боргу в іноземній валюті позивач не заявляла.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем грошових зобов`язань з повернення боргу в установлений борговою розпискою строк та диспозитивність цивільного судочинства, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача боргу в розмірі 1096800,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.06.2023 позов забезпечено шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи задоволення позову, встановленні ухвалою суду від 14.06.2023 заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

На підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 10968,00 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за борговою розпискою від 26.01.2022 в гривневому еквіваленті у розмірі 1096800,00 грн. (один мільйон дев`яносто шість тисяч вісімсот гривень 00 коп.) та судовий збір в розмірі 10968,00 грн.(десять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім гривень 00 коп.).

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.06.2023, у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 13.11.2023.

Суддя І.В.Коваленко