Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 16.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 02.02.2023
Номер судового провадження: не визначено
Головуючий у І інстанції Притула Н.Г.
Провадження №22-ц/824/546/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна Алла Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна А.А., про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати недійсним Договір дарування від 23.12.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 753 та застосувати наслідки недійсності Договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 753, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 55904223 від 23.12.2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна А.А.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №761/44138/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири. Ухвалою суду від 14.12.2020 року судом накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у вказаній справі.

28.12.2020 року, отримавши ухвалу, представник позивача звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про реєстрацію обтяження, однак отримав рішення про відмову в реєстрації обтяження, оскільки змінився власник квартири - на даний час її власником зазначено не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 , яка набула право власності на квартиру на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_2 23.12.2020 року.

На думку позивача, укладення договору дарування квартири після постановлення судом ухвали про накладення на цю квартиру арешту, свідчить про його фіктивність.

Крім того, оскаржуваний договір дарування вчинений між відповідачами без наміру створення, виконання, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Укладаючи договір дарування, відповідачі не мали наміру фактичної передачі майна, вказаного у договорі, отже він укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому існує наявність умислу на укладання договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому ОСОБА_2 своїх цивільно-правових зобов`язань перед позивачем. Так, відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи належну їй квартиру, була обізнана про існування цивільного спору ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , ПрАТ «АК «Київводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому, 08.12.2020 року на адресу ОСОБА_2 було направлено заяву про збільшення позовних вимог у справі № 761/44138/18. Відповідно до вказаної заяви, позивач просила суд збільшити розмір позовних вимог та стягнути із ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 406 690,00 грн.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що укладений між відповідачами договір дарування квартири укладений без наміру створення, виконання, зміни або припинення цивільних прав або обов`язків та є фіктивним, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити уповному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що судом першої інстанції було надано неправильну оцінку обставинам справи та наявним у ній доказам щодо того, що укладення між відповідачами оспорюваного договору дарування квартири спрямоване виключно на уникнення звернення стягнення на квартиру в рамках виконання можливого рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 завданих залиттям квартири збитків. Отже, договір дарування є фіктивним та підлягає визнанню недійсним.

Також, позивач посилалась на те, що судом при ухваленні рішення не враховано висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Зокрема, у постанові від 24 липня 2019 року по справі №405/1820/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків:

«Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна увідповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №583/780/17(провадження № 61-11198св20) вказано, що укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові від 10 червня 2021 року по справі № 754/9834/18 Верховий Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що встановивши, що оспорювані правочини укладені між особами, які є близькими родичами, тобто були обізнані про можливі негативні наслідки у випадку задоволення цивільних позовів ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що такі договори дарування земельних ділянок вчинені з метою ухилення від виконання обов`язку відшкодувати потерпілому шкоду, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, що є підставою для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Грищенка О.М., останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Середа В.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Грищенко О.М.,в апеляційному суді проти задоволення скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа №761/44138/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири.

В позовних вимогах у вищевказаній справі ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів на свою користь 53 445,00 грн. у відшкодування майнової шкоди та 5 000,00 грн. моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була обізнана про існування спору, що підтверджується заявою її представника від 04.02.2019 року про ознайомлення з матеріалами справи, відзивом на позовну заяву від 07.02.2019 року.

08.12.2020 року до суду була направлена заява представника ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою позивач просила стягнути з відповідачів солідарно майнову шкоду в розмірі 406 690,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою суду від 14.12.2020 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішенням суду у вищевказаній справі №761/44138/18.

Рішенням від 29.12.2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Балін П.П., Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовив у державній реєстрації обтяження квартири АДРЕСА_1 , оскільки власником квартири є ОСОБА_3 .

За договором дарування квартири від 23.12.2020 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А. та зареєстрований в реєстрі за №753.

Також встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 24.03.2021 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «АК «Київводоканал», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачами договору дарування квартири, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України визначає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнаннянедійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний договір дарування має на меті уникнення відповідальності перед позивачем з відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири, шляхом звернення стягнення на майно. При цьому посилалась на те, що дарувальник ОСОБА_2 не змінила місце реєстрації після укладення договору дарування квартири та продовжує проживати у ній, а обдаровувана ОСОБА_3 проживає за кордоном із чоловіком та дочкою та не користується подарованою їй квартирою. Крім того, у ОСОБА_2 після дарування квартири іншого нерухомого майна у власності чи користуванні не залишилось. Такі дії відповідачів свідчать про укладення ними договору без наміру створення правових наслідків, що є підставою для висновку про його фіктивність.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що встановлені судом обставини свідчать про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності без отримання оплати за це майно під час слухання цивільної справи, у якій до ОСОБА_2 заявлено грошові вимоги, як до боржника за деліктним зобов`язанням, з метою уникнути виконання грошового зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок залиття квартири.

Відповідачу було достеменно відомо про факт залиття та заподіяння шкоди позивачу, відомо про слухання справи про відшкодування збитків внаслідок залиття, а також відповідні наслідки таких подій і обов`язок винної особи відшкодувати шкоду, що вказує на фіктивність оспорюваного правочину з відчуження майна.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не спростував доводів позивача про те, що відповідачі уклали оспорюваний договір дарування з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на виконання в майбутньому судових рішень про стягнення грошових коштів на відшкодування шкоди, і помилково відмовив у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів бере до уваги сукупність обставин, які доводять недобросовісну поведінку сторін оспорюваного договору, а саме: відчуження відповідачем майна після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору на користь близького родича - рідної сестри; після відчуження майна дарувальник ОСОБА_2 продовжує користуватися ним, а обдаровувана ОСОБА_3 подарованим майном не користується, оскільки постійно проживає за кордоном; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати перед позивачем, як особою, якій завдано збитків.

Отже, укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору на відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 583/780/17 (провадження № 61-11198св20) вказано, що укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, встановивши, що оспорювані правочини укладені між особами, які є близькими родичами, тобто були обізнані про можливі негативні наслідки у випадку задоволення цивільного позову ОСОБА_1 у справі №761/44138/18, заявленого до ОСОБА_2 , ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири, колегія суддів дійшла висновку, що такий договір дарування квартири вчинений відповідачами з метою ухилення від виконання обов`язку відшкодувати потерпілій шкоду, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, що є підставою для задоволення позову. При цьому колегія суддів враховує також ту обставину, що оспорюваний договір дарування квартири укладений між відповідачами після постановлення Шевченківським районним судом м. Києва ухвали від 14 грудня 2020 року про накладення на квартиру арешту, що є додатковою підставою для визнання договору недійсним, оскільки вчинення правочину під час дії арешту на відчужуване майно порушує публічний порядок і не відповідає вимогам закону.

Доводи представника відповідачів у відзиві про те, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в подальшому була скасована постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки оспорюваний правочин був укладений 23 грудня 2020 року, тобто під час дії ухвали місцевого суду про накладення арешту.

Не беруться до уваги колегією суддів і доводи відзиву відповідачів про те, що у подарованій квартирі АДРЕСА_1 з липня 2021 року прописана дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки дані обставини жодним чином не спростовують того, що на час вчинення правочину у грудні 2020 року сторони правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, маючи на меті не укладення договору дарування квартири, а приховання майна від подальшого звернення стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, колегія суддів, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи та перевіривши їх належними, допустимими та достовірними доказами, дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову шляхом визнання недійсним оспорюваного правочину та скасування рішення про реєстрацію права власності, вчинене на підставі цього правочину.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування від 23 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 753.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55904223 від 23.12.2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна А.А.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...