Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю

секретаря судового засідання Гриб А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в :

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 03.08.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 28.09.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

У судове засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

За правилами статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Із урахуванням викладеного суд констатує про можливість заочного розгляду справи з огляду на те, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився без поважних причин, відзив у справі не подано, відомості про заперечення щодо заочного розгляду справи відсутні.

Всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Позивач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №338186216 від 06.07.2023.

Згідно з проставленої у паспорті відповідача відмітки останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Як стверджується у позовній заяві, відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , котра являється донькою позивача у справі, що розглядається. Згідно з викладених у позовній заяві обставин відповідач у спірному житлі зареєструвався за згодою позивача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2023 по справі №308/6440/23 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Проте, відомості про набрання цим рішенням законної сили відсутні.

Виходячи з наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Для обґрунтування заявлених вимог представник позивача долучив акт №1 від 05.05.2023, складений за участі позивача, ОСОБА_4 , яка згідно з актом зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , а також ОСОБА_5 , яка згідно з актом зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Зі змісту складеного акту вбачається те, що відповідач нібито з 2020 рокуне проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Крім цього, представник позивача долучив довідку №242 від 13.07.2023, видану Баранинською сільською радою про те, що відповідач нібито з 2020 рокуне проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За правилами статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За змістом цитованих норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане дає підстави для висновку про те, що право члена сім`ї власника нерухомості користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

У цій справі суд з`ясував, що відповідач набув право на проживання у спірному житловому будинку, що належить позивачу як чоловік доньки власника.

Статтею 9 ЖК України встановлено те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Отже, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був п рийнятий 30.06.1983. На виконання вимог Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» №2215-IX від 21.04.2022 (далі Закон №2215-ІХ) в тексті кодексу слова "Українська РСР" у всіх відмінках замінено словом "Україна" у відповідному відмінку.

У постанові від 13.10.2020 по справі №447/455/17 Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що ЖК УРСР (назва в редакції ухваленої постанови) не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральну колізію слід вирішувати саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду констатувала, що законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР (назва в редакції ухваленої постанови), у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Поряд із цим, у цитованій постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила про те, що за логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 по справі №344/7064/16-ц, від 02.12.2020 по справі №760/11141/19, від 11.11.2020 по справі №619/40/17, від 21.10.2020 по справі №645/7374/18.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 по справі №490/12384/16-ц.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зауважує про те, що представник позивача на підтвердження того, що відповідач у спірному житлі не проживає з 2020 року долучив акт №1 від 05.05.2023, складений за участі позивача, ОСОБА_4 , яка згідно з актом зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , а також ОСОБА_5 , яка згідно з актом зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Водночас, на переконання суду, згаданий акт не може братися до уваги, оскільки не є належним доказом обставин, заявлених представником позивача, зважаючи на те, що підписи осіб, у присутності яких складався такий акт, не засвідчені.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично проживали за адресою їх реєстрації та володіли інформацією стосовно не проживання відповідача у спірному житлі саме з 2020 року. При цьому про допит вказаних осіб у якості свідків представник позивача клопотань не заявляв.

Поряд із цим, згаданим актом не підтверджується той факт, що він складався за наслідками обстеження житлового будинку, де зареєстрований відповідач. Як наслідок, в акті не зазначено про наявність чи відсутність особистих речей відповідача у відповідному житлі. Більше того, хоч у долученому акті й стверджується про те, що відповідач не проживав за адресою АДРЕСА_1 , однак в акті жодним чином не відображено того, чи вказаний строк не проживання переривався.

З аналогічних міркувань суд відхиляє посилання представника позивача на довідку №242 від 13.07.2023, видану Баранинською сільською радою про те, що відповідач нібито з 2020 рокуне проживає за адресою АДРЕСА_1 , оскільки в самій довідці відсутні будь-які посилання на акт обстеження, що був підставою для її складання.

Отже, долучена довідка не містить відомостей про джерела інформації, на основі яких вона була оформлена.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункту 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги у цій справі, ні позивач, ні його представник не надали доказів наявності у відповідача іншого житла.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірному житловому будинку з 2020 року без поважних причин, а тому підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням відсутні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 81, 141, 263-265, 280 суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя В.Й. Данко