ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1283/23 Справа № 199/2303/21 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що 10 червня 2016 року він був прийнятий на роботу до відповідача. 23 вересня 2020 року його було ознайомлено з наказом № 1916/ОС від 18 вересня 2020 року, на підставі якого його звільнено з роботи з 23 вересня 2020 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи на умовах зміни істотних умов праці на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України. Не погодившись з вказаним звільненням, він звернувся до суду і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року його поновлено на роботі. Вказане рішення суду допущено до негайного виконання і наказом відповідача від 24 лютого 2021 року його поновлено на посаді з 26 лютого 2021 року. Проте, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач відмовляється. Вважав, що він перебував у вимушеному прогулі з 24 вересня 2020 року по 25 лютого 2021 року, тобто 107 робочих днів, таким чином середня заробітна плата за час вимушеного прогулу склала 165 090,36 грн., які просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з АТ Українська залізниця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 161 491,89 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ Українська залізниця, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем невірно зроблений розрахунок періоду вимушеного прогулу (з 24 вересня 2020 року по 25 лютого 2021 року) та розмір середнього заробітку відповідно, з чим безпідставно погодився суд першої інстанції, оскільки вказаний період також включає період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке сталося не з вини відповідача, а саме з 22 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції в резолютивній частині не зазначив, що стягнуту суму середнього заробітку визначено без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що наказом № 1191/ОС від 10 червня 2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 14 червня 2016 року було прийнято на роботу в ПAT Укрзалізниця на посаду начальника відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії Придніпровська залізниця, тип договору безстроковий. 28 лютого 2020 року позивача переведено на посаду начальника Дніпровського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ Українська залізниця на умовах безстрокового трудового договору. Наказом від 18 вересня 2020 року позивача звільнено з 23 вересня 2020 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи в зв`язку із зміною істотних умовах праці за пунктом 6 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ Українська залізниця про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ № 191/ОС від 18 вересня 2020 року про звільнення позивача з посади начальника Дніпровського міжрегіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ Українська залізниця; поновлено позивача на посаді начальника Дніпровського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ Українська залізниця. Рішення суду набрало законної сили 30 грудня 2021 року.

Оскільки вказане рішення суду допущено до негайного виконання, наказом відповідача № 431/ос від 24 лютого 2021 року позивача поновлено на роботі за рішенням суду, з наказом позивач ознайомлений 26 лютого 2021 року. Таким чином, вимушений прогул позивача складає з 24 вересня 2020 року по 25 лютого 2021 року включно, тобто 107 робочих днів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, за таких підстав.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 8, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено і відповідачем не оспорено той факт, що позивач ознайомився з наказом відповідача про поновлення його на роботі 26 лютого 2021 року.

Відповідно до довідки відповідача заробітна плата позивача за липень 2020 року складала 26 531,61 грн., за серпень 2020 року 24 783,57 грн., середньоденна заробітна плата становила 1 509,27 грн. Отже, за період часу з 24 вересня 2020 року по 25 лютого 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 161 491,89 грн. (1 509,27 грн. х 107 робочих днів).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 24 вересня 2020 року до дня фактичного поновлення позивача на роботі, тобто по 25 лютого 2021 року включно.

Встановивши, що позивач перебував у вимушеному прогулі 107 робочих днів (з 24 вересня 2020 року по 25 лютого 2021 року), суд правильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 161 491,89 грн.

Колегія суддів погоджується з розрахунком середнього заробітку позивача та вважає його вірним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції статті 235 КЗпП України.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у негайному виконанні рішення суду в період з 22 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року з підстав необізнаності відповідача про ухвалення такого рішення та ненадання позивачем трудової книжки є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції в резолютивній частині не зазначив, що стягнуту суму середнього заробітку визначено без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України, а також військовий збір відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.

Таким чином, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що сума відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнута з роботодавця на користь працівника на підставі судового рішення підлягає оподаткуванню, таким чином, АТ Українська залізниця при виконанні судового рішення повинно діяти відповідно до вимог податкового законодавства та як податковий агент повинно утримати із визначеної судом суми відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу податок на доходи фізичних осіб.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023 року.

Судді: