Справа № 308/9219/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

за участю:

представника позивача Герасько Л.Ю.

представника відповідача Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Місник Н.В.

представника відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України Андращук Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Берегівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області та Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди завданої державним виконавцем умисним невиконанням рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Берегівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області та Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області про стягнення майнової та моральної шкоди завданої державним виконавцем умисним невиконанням рішення суду.

Позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 14 грудня 2007 року Берегівський районним судом ухвалено рішення , яке набрало законної сили по справі № 2-832/07 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 227 250,00 грн.

З метою забезпечення його виконання , судом було видано виконавчий лист , який 24.12.2007 пред`явлено для примусового виконання у відділ ДВС Берегівського РУЮ, на підставі якого 14.01.2008 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження .

22.01.2008 року державним виконавцем відділу ДВС Берегівського РУЮ Гонаком М.М, відповідно до вимог ст. 55 ЗУ «Про виконавче провадження» та п.5.6 Інструкції про проведення виконавчих дій» затвердженого Наказом МЮ України № 74/5 від 15.12.1999 року було винесено постанову № 167510 про арешт всього майна боржника ( ОСОБА_2 ) та оголошення заборони на його відчуження, яка внесена до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

13.03.2008 року державним виконавцем відділу ДВС Берегівського РУЮ Бубняк Г.О. на підставі ухвали Берегівського районного суду від 28.02.2008 року в рахунок забезпечення позову було проведено опис майна боржника ОСОБА_2 та накладено арешт на майно, про що свідчить Акт опису й арешту майна від 13.03.2008 року за № 869737 та Постанова від 13.03.2008 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням ухвали Берегівського районного суду від 28.02.2008 року про забезпечення позову.

Позивач зазначає ,що відповідно до вимого закону державний виконавцем повинен був протягом шести місяців виконати рішення суду. В боржника було достатньо нерухомого майна для того щоб звернути на нього стягнення та виконати рішення суду в установлений законом строк. Однак рішення суду не виконано.

В акті опису й арешті майна боржник ( ОСОБА_2 ) власноручно підписався , що бере на відповідальне зберігання квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана під час шлюбу та зареєстрована на праві власності за його дружиною ОСОБА_3 .

Позивач зазначає ,що незважаючи на те, що на вищевказане майно накладений арешт та заборона на його відчуження, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Берегово Закарпатської області, ОСОБА_3 за попередньою змовою зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , який помер, з метою незаконного збагачення та уникнення можливої майбутньої майнової відповідальності її чоловіка ОСОБА_2 перед його кредиторами, усвідомлюючи протиправність зазначених своїх дій, умисно, скориставшись відсутністю заборони в реєстрі прав власності на нерухоме майно, діючи шляхом обману повідомила покупцю ОСОБА_4 неправдиві дані про те, що вказана квартира під забороною (арештом) не перебуває, і відносно квартири відсутні судові спори, а також щодо квартири відсутні будь - які обтяження, реалізувавши останній дану квартиру за 354 005 грн.

Дане підтверджується договором купівлі - продажу від 25.04.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-1698, де ОСОБА_3 приховала факт накладення арешту на дану квартиру та наявність судового спору, а саме в 4 пункті, підпункті 6 договору вказано: «-квартира під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває. Факт відсутності заборони відчуження квартири підтверджується довідками, виданими Берегівською державною нотаріальною конторою 25.04.2008 року»; та в підпункті 8 даного договору вказано: «щодо квартири відсутні судові спори».

У подальшому, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08.06.2010 року договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 25.04.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-1698 та договір іпотеки цієї ж квартири від 25.04.2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_5 визнаний недійсним, у результаті чого ОСОБА_3 заподіяла потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду в особливо великих розмірах.

Позивач зазначає , що 13 квітня 2009 року начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Овчинніковим В.В. винесено незаконну постанову про передачу зведеного виконавчого провадження до виконання головному державному виконавцю підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Гарапко М.Ю.

Вказує на те, що положеннями законодавства, визначено що, будь-яка передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від одного виконавця до іншого здійснюється лише за згодою стягувача. Згода стягувача в даному випадку є відсутньою, про що свідчать надані до суду матеріали виконавчого провадження.

Позивач вважає, що саме державними виконавцями були грубо порушені його права. Як зазначено в постанові про передачу зведеного виконавчого провадження від 13 квітня 2009 року ОСОБА_6 йде аж восьмим по списку черговості відкритих виконавчих проваджень, а тому в жодному разі йому не могло бути передано нерухоме майно, яке не було реалізоване на торгах. Про проведення торгів позивачу відомо не було. Виконавче провадження стосовно ОСОБА_6 зі зведеного не виділялося і не передавалося в ВДВС Берегівського районного управління юстиції. Саме тому і складати акт,- підписувати його старший виконавець ВДВС Берегіського районного управління юстиції Скінтей Л.В. не мав права. Як самому старшому виконавцю ОСОБА_7 , який склав акт від 22 лютого 2012 року про передачу стягувачу ОСОБА_6 нереалізованого нерухомого майна в рахунок погашення боргу, так і самому начальнику ВДВС Берегівського районного управління юстиції Овчиннікову В.В., який затвердив вказаний акт було достовірно відомо про те, що на момент складання акту є зведене виконавче провадження і позивач в списку стягувачів перший.

Позивач вважає, що незаконними діями посадових осіб підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області йому нанесено велику матеріальну шкоду, яка полягає в умисному невиконанні рішення суду.

Розмір нанесених майнових збитків складає 641 304,83 грн., які підлягають стягненню з держави. Вказаний розмір збитків складається з стягненої в користь позивача суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 %.

Також позивач посилався на те, що невиконанням рішення суду йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у завдані сильних душевних страждань яких зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю посадових осіб підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області . Завдану моральну шкоду оцінює в сумі 100 000,00 грн.

З огляду на вище викладене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Берегівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області на його користь матеріальну (майнову) шкоду в сумі 641 304,83 грн.( шістсот сорок одну тисячу триста чотири) гривні 83 копійки та моральну шкоду в сумі 100 000 ( сто тисяч ) гривень, завдану тривалим невиконанням судового рішення, що підлягає стягненню на його користь шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

26.10.2020 року начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує, зокрема зазначив, що неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Вказує на те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідне судове рішення позивач не надав. Окрім цього вказує на те, що Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_2 (доказів про правонаступництво позивач не надав, на момент вчинення виконавчих дій), то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби. Також вказав на пропуск позивачем строку позовної давності , строк слід обчислювати з 25.05.2009 року, однак до суду позивач звернувся 10.09.2020 року. Просив відмовити у задоволенні позову.

28.10.2020 року та 23.03.2021 року Начальник Берегівського районного відділу ДВС подав до суду відзиви на позовну заяву відповідно до яких проти задоволення позову заперечує, вважає таким, що не підлягає до задоволення, оскільки наведені у ньому доводи є помилковими, безпідставними та такими, що суперечать вимогам Закону та дійсним обставинам справи виходячи з наступного. Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві розписує норми різних Законів України та підзаконних актів, однак чіткої позиції завданої шкоди незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади не зазначає. Крім того позивач ОСОБА_1 не розмежовує які саме дії та бездіяльність посадових осіб Берегівського РВ ДВС на його думку є неправомірними та в чому вони полягають.Звертає увагу суду на правову позицію ВС викладену в постанові від 24.12.2019 року по справі № 461/3508/17, згідно якої належними доказами протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Просив суд також застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

28.10.2020 року Завідувач сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Закарпатській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Позивач заявляючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди не надано доказів про те, що він відчував фізичні або душевні страждання. Відсутні будь-які докази, що підтверджують факт заподіяння моральної шкоди внаслідок дії або бездіяльності посадових осіб. Позивачем не додано судове рішення (вирок) суду про визнання протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, а відтак просить відмовити у позові.

30.12.2020 року представник Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області подав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого проти задоволення позову заперечує, вважає його необґрунтованим та безпідставним, виходячи з наступного. Позивачем в описовій частині позовної заяви не наведено жодного доказу на порушення його прав саме Управлінням Казначейства. Спірні відносини виникли виключено між позивачем та органами державної виконавчої служби. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Управління Казначейства, що виключає їх відповідальність аз порушення прав позивача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Позиція сторін справи :

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Зазначила, що розмір нанесених майнових збитків складає 641 304,83 грн., які підлягають стягненню з держави. Вказаний розмір збитків складається з : стягненої в користь позивача рішенням суду від 14 грудня 2007 року суми боргу в розмірі 227 250,00 грн., сума інфляцийних втрат за період з 02.01.2010 року по 23.02.2020 року в розмірі 572102,54 грн. та 3 % річних за період з 02.01.2010 року по 23.02.2020 року в сумі 69 202,29 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник відповідача Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Місник Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила . Вказала, що 13 квітня 2009 року начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Овчинніковим В.В. винесено постанову про передачу зведеного виконавчого провадження до виконання головному державному виконавцю підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області Гарапко М.Ю. Через два місяці була винесена постанова про закриття виконавчого провадження в зв`язку із смертю боржника. Вказана постанова стягувачем не оскаржена. Відсутні належні докази протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, зокрема відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Вказала на пропуск позивачем строку позовної давності. Просила суд відмовити у позові.

Представника відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України Андращук Д.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Надала пояснення аналогічні викладеним у письмовому відзиві на позовну заяву.

Представник Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Вказав, що жодних оскаржень дій державного виконавця не було. Виконавче провадення було завершено в 2009 році в зв`язку з смертю боржника ОСОБА_2 . Відсутнє рішення суду про визнання рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця протиправними (неправомірними). Просив застосувати строк позовної давності. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не з`явився.

Представник Берегівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи.

Заяви, клопотання :

26.10.2020 року начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано до суду відзив на позовну заяву.

28.10.2020 року Начальником Берегівського районного відділу ДВС подано до суду відзив на позовну заяву.

28.10.2020 року Завідувачем сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Закарпатській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано до суду відзив на позовну заяву.

10.12.2020 року позивачем подано до суду клопотання про заміну відповідача по справі.

30.12.2020 року представником Управління Державної казначейської служби України у Берегівському районі Закарпатської області подано до суду відзив на позовну заяву.

21.01.2021 року начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано до суду клопотання про відкладення судового розгляду.

23.03.2021 року Начальником Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) подано до суду відзив на позовну заяву

13.04.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення підготовчого судового засідання .

11.05.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення підготовчого судового засідання .

11.05.2021 року головним державним виконавцем Міснік Н.В. подано до суду клопотання про відкладення підготовчого судового засідання .

02.09.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення підготовчого судового засідання у відсутності.

16.12.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

05.07.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

05.10.2022 року представником позивача подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

06.10.2022 року головним державним виконавцем Міснік Н.В. подано до суду клопотання про проведеня судового засідання у її відсутності.

18.04.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

30.09.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу до розгляду та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

04.03.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду замінено неналежного відповідача на належного відповідача по справі.

02.09.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті .

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (актів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Фактичні обставини справи:

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 04 грудня 2007 року Берегівським районним судом ухвалено рішення по справі № 2-832/07 , яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 227 250,00 грн. ( а.с. 24) Рішення набрало законної сили 14.12.2007 року .

На виконання вищевказаного рішення 24.12.2007 року Берегівським районним судом було видано виконавчий лист № 2-832 , який 11.01.2008 було пред`явлено для примусового виконання у відділ ДВС Берегівського РУЮ, на підставі якого було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження .

07.10.2008 року державним виконавцем відділу ДВС Берегівського РУЮ Гонаком М.М, відповідно до вимог ст. 55 ЗУ «Про виконавче провадження» та п.5.6 Інструкції про проведення виконавчих дій» затвердженого Наказом МЮ України № 74/5 від 15.12.1999 року було винесено постанову про арешт всього майна боржника ( ОСОБА_2 ) та оголошення заборони на його відчуження, яка внесена до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. (а.с.28)

22.01.2008 року державним виконавцем відділу ДВС Берегівського РУЮ Гонаком М.М, було винесено постанову про арешт всього майна боржника ( ОСОБА_2 ) та оголошення заборони на його відчуження, яка внесена до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. (а.с.37,38)

Постановою начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби ГУЮ у Закарпатській області Овчинніковим В.В. від 13.04.2009 року передано зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-832/07 виданого 24.12.2007 року для подальшого виконання до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області ( а.с. 39-40)

Відповідно до постанови головного державного виконавця Гайданка М.М. від 25.05.2009 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-832 від 24.12.2007 року закінчено, у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 (а.с.41)

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Вищевикладена позиція повністю узгоджується із правовою позицією висловленою у своїй постанові Верховним Судом від 18.05.2022 року (справа N 303/5682/19, провадження N 61-20870св 21).

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 грудня 2007 року, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завдану у зв`язку із тривалим невиконанням рішення, у розмірі 100 000,00 грн.

Суд вважає, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 18 травня 2022 року в справі № 303/6582/19.

Отже, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Вимога про відшкодування інфляційних витрат не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Не доведено позивачем також наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, адже, посилання позивача на моральні страждання, завдання сильних душевних страждань, отримання коштів в борг не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 625, 1173, 1174 ЦК України та, відповідно, задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності

Оцінюючи заяву представників відповідачів про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно передбачений у ч. 4 ст.267ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише у тому випадку, коли позов доведений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності».

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необгрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивач дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/689215-ц)».

При цьому, в судовому засіданні не виявлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представників відповідачів, з огляду на те, що в ході судового розгляду не було встановлено порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи , суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обгрунтованими та не доведеними , у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат:

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.16, 22, 23, 1166, 1167 ,1173,1174 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 19, 76-82, 89, 95, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), Берегівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області та Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області про стягнення матеріальної (майнової) шкоди в сумі 641 304,83 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. завданої державним виконавцем умисним невиконанням рішення суду відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 );

Відповідач Держава України в особі Міністерства юстиції України (місцезнаходження 01001, м. Київ, вул.. Городецького, 13);

Відповідач Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (місцезнаходження 90202, м. Берегово, вул. Шевченка, 49);

Відповідач Берегівське управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області (місцезнаходження відповідача 90202, м. Берегово, пл. Кошута, 1);

Відповідач - Підрозділ примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області (місцезнаходження відповідача 88000, м. Ужгород, пл. Петефі, 14)

Дату складання повного тексту судового рішення у зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці 18.07.2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца