Провадження № 22-ц/801/1294/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 рокуСправа № 127/21434/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Ковальчука О.В.

з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/21434/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

за апеляційною позивачки ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2023 року в частині вимог про визначення місця проживання дітей, ухвалене у складі судді Шаміної Ю. А.,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Свої вимоги мотивувала тим, що 14 червня 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2022 року по справі №127/12205/22 розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторони разом із дітьми проживають в одній квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Позивач, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне та просить визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 разом із нею, матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач вказала, що відповідач не здійснює жодних дій стосовно виконання свого матеріального обов`язку щодо утримання дітей. Сторони проживають порізно у різних кімнатах квартири АДРЕСА_2 , спільного господарства не ведуть, домовленості між ними щодо утримання дітей не досягнуто. За вказаних обставин також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 вересня 2022 року, і до досягнення старшою дитиною повноліття.

У решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) судового збору.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2023 року в частині вимог про визначення місця проживання дітей та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення суду в оскаржуваній частині прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Оскільки, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції абсолютно не мотивував свій висновок, до висновку Служби у справах дітей Вінницької міської ради суд першої інстанції підійшов формально.

Відповідач ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу, де просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача адвокат Тунік Ю.М. та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Малик О.В. та відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги. Просили суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, також зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради, який був наданий Вінницькому міському суду Вінницької області.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що 14 червня 2013 року сторони, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.07.2022 у справі №127/12205/22 розірвано (а.с. 7, 8-9).

У шлюбі народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 01.08.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 10); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05.02.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 11); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 17.04.2018 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 12).

Як слідує із довідок №38899, №38898, №38904, №38910, №38902, №38907, виданих 31.08.2022 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-20).

Згідно договору-купівлі продажу від 13.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 493, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (а.с. 30-31).

Як слідує із характеристики КНП «ВМКПБ №1» лікар ОСОБА_1 працює в КНП «ВМКПБ №1» на посаді лікаря - педіатра-неонатолога з січня 2013 р. Протягом цього часу зарекомендувала себе грамотним фахівцем, яка володіє необхідним об`ємом педіатричної допомоги. Працьовита, дисциплінована, тактовна (а.с. 21).

Згідно довідки №36 від 30.08.2022 про нараховану і отриману заробітну плату та інші види доходів, виданої КНП «ВМКПБ №1», за період з лютого 2022 року по липень 2022 року ОСОБА_1 виплачено 89503,73 грн заробітної плати (а.с. 22).

ОСОБА_1 станом на 06.03.2021 до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, про що свідчить довідка МВС України серії ААА №1029667 (а.с. 23); на диспансерному обліку в КНП ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР не перебуває, що підтверджується довідкою КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» від 09.09.2022 (а.с. 24).

Діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 навчаються у Комунальному закладі «Вінницька гімназія №24» у 2-З класі та у 3-Д класі відповідно (а.с. 25-26).

Згідно довідки №58 від 06.09.2022, виданої КЗ «ДНЗ №19 ВМР», ОСОБА_6 є вихованцем закладу дошкільної освіти з 09.09.2022 (а.с. 27).

Згідно довідки №92, виданої 26.09.2022 МКП «Вінницька міська аптека», загальна сума доходу ОСОБА_2 за період з березня 2022 року по серпень 2022 року складає 66446,83 грн (а.с. 52).

Службою у справах дітей Вінницької міської ради 05.12.2022 (вх. №78911) надано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/165406 від 01.12.2022, відповідно до якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з матір`ю ОСОБА_1 , оскільки батьки дітей проживають в одному помешканні, спір між ними щодо місця проживання дітей відсутній. Разом з тим, на засіданні комісії мати дітей ОСОБА_1 повідомила, що проживають із батьком ОСОБА_1 та дітьми в одному помешканні, але наполягала на визначенні місця проживання дітей із нею, оскільки колись, на її думку, обставини можуть змінитися, хоча найближчим часом такі зміни не плануються, бо немає можливості (а.с. 88-90).

Відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції зазначив, що спор між сторонами, щодо визначення місця проживання дітей у сторін відсутній.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

За частиною третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання дітей з позивачем.

Як встановлено в ході судового розгляду позивачкою ОСОБА_1 заявлено вимогу про визначення місця проживання дітей разом із нею з метою попередження виникнення спору із батьком дітей ОСОБА_1 з цього приводу. Вказане узгоджується також, з поясненнями наданими позивачкою ОСОБА_1 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради згідно яких позивачка ОСОБА_1 вказала, що колись, на її думку, обставини можуть змінитися, хоча найближчим часом такі зміни не плануються.

При цьому вказуючи у судовому засіданні, на те, що відповідачем висловлювалися погрози щодо зміни місця проживання дітей жодних доказів в підтвердження цього не надала.

Твердження позивачки з приводу того, що відповідач не належним чином виконує свої обов`язки щодо утримання та виховання дітей, суд першої інстанції критично оцінив висловлені в ході розгляду справи доводи позивачки та її представника оскільки вони зводяться до негативної характеристики батька, зрештою власних негативних відносин з ним, однак наведені в ході розгляду справи стороною позивачки обставини, які б свідчили про здійснення відповідачем неналежного догляду чи виховання дітей жодним чином не доведені.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвалення рішення про задоволення позову за обставин належного виконання батьками своїх обов`язків та відсутності спору щодо визначення місця проживання дітей, призведе до порушення прав та інтересів дітей, що є недопустимим.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання дітей.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

О.В. Ковальчук