Постанова

Іменем України

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 523/10217/20

провадження № 61-21462св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року в складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, в якому просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою

АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

Позов мотивовано тим, що 22 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсобанк», банк) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

був укладений іпотечний договір, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором від 22травня 2008 року.

Пунктом 4.5.3 договору іпотеки встановлено застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

З 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АКБ СР «Укрсоцбанк».

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі пункту 4.5.3 договору іпотеки від 22 травня 2008 року АТ «Альфа-Банк» перереєструвало на себе право власності на передану в іпотеку квартиру.

У спірній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки.

Відповідачі втратили право власності на квартиру, а отже, відповідно

до статті 317 ЦК України втратили і право користування цим житлом, у зв`язку з чим, банк направив їм вимогу про добровільне звільнення житла

та виселення, проте ці вимоги відповідачі не виконали.

Незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у спірній квартирі, колишні власники продовжують користуватися нею

та відмовляються добровільно виселитися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав нового власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

Оскільки відповідачі не є власниками житла, своїми діями порушують законні права АТ «Альфа-Банк», то вони підлягають виселення у зв`язку з тим,

що незаконно проживають у квартирі без будь-яких правових підстав.

Позивач вважає, що він як власник має право вимагати усунення перешкод

у користуванні майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що з урахуванням положень статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого житла, оскільки спірна квартира,

яка передавалась в іпотеку, була набута у власність відповідачами

не за рахунок кредитних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій не погодилось з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та задовольнити позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційне провадження

у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 361/4481/19 (провадження

№ 14-109цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року касаційне провадження

у справі № 523/10217/20 поновлено відповідно до частини першої статті 254 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування судами норм матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16 (провадження № 61-12738св19), від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19 (провадження № 61-11931св20), від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20).

Суди не врахували, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого житла, передбачене частиною другою

статті 109 ЖК України, застосовується у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору або застереження

у ньому, виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотримання передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури, зокрема у разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року

у справі № 754/14503/16 (провадження № № 61-12738св19).

Також заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, відповідно до яких право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суди попередніх інстанції залишили поза увагою, що предметом цього спору є не виселення, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Матеріали справи не містять жодного доказу, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів та станом на дату судового розгляду вони проживають у спірній квартирі постійно.

Суди застосували до спірних правовідносин норми матеріального права,

які не підлягали застосуванню, та дійшли помилкових висновків

про відсутність підстав для захисту прав банку як власника спірної квартири шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належну їм на підставі свідоцтва про право власності від 19 березня 2008 року квартиру АДРЕСА_1

на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором.

За умовами зазначеного іпотечного договору іпотекодавці виступили майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_7 з повернення кредиту в сумі 80 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 21 травня 2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних та комісій, визначених умовами договору, а також сплати можливої неустойки (пені, штрафу).

Пунктом 4.5.3 договору іпотеки встановлено застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

З 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АКБ СР «Укрсоцбанк».

У порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» та на підставі пункту 4.5.3 договору іпотеки від 22 травня 2008 рокуАТ «Альфа-Банк» звернулось до державного реєстратора та 04 грудня 2019 року перереєструвало на себе право власності на передану в іпотеку квартиру.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно, з 04 грудня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк».

У спірній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки.

10 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило відповідачам вимогу про добровільне виселення, звільнення жилого приміщення та зняття

з реєстраційного обліку місця проживання у вказаній квартирі.

Зазначену вимогу відповідачі не виконали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право

на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення

або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише

за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками

та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких не відступав і Верховний Суд, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення

на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано

в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те,

що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення

статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня

2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку»

та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року

у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи наведене, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку,

що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано

за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України,

мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) дійшов висновку, що колишні власники

та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане

в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) викладено висновок, відповідно до якого загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку,

а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки

в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40

Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109

ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення,

що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність

та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову,

за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

У справі, яка переглядається, установлено, що передана в іпотеку спірна квартира, право власності на яку зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження, не була придбана за рахунок кредитних коштів, оскільки набута ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у власність за процедурою реалізації права

на її приватизацію (свідоцтво про право власності від 19 березня 2008 року), останні постійно проживають у цій квартирі та зареєстровані у ній.

Позивачем не спростовано такі обставини та не доведено належними

і допустимими доказами наявність у відповідачів іншого постійного житла,

а також підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, наслідком чого є фактичне позбавлення їх права на житло та виселення.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на передану в іпотеку квартиру до іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження АТ «Альфа-Банк» було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою,

а також мав усвідомлювати, що права власників спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій банком на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року

у справі № 754/14503/16 (провадження № 61-12738св19) про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, оскільки висновки у цій справі стосується додержання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та наслідків відмови звільнити житлове приміщення з дня отримання відповідної вимоги.

У справі, яка переглядається, основним мотивом відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є установлення судами обставин, що передана в іпотеку банку спірна квартира, у якій зареєстровані і проживають відповідачі, була набута ними у власність не за рахунок кредитних коштів, а банком

не доведено підстав для позбавлення їх права користуватись таким житлом.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19(провадження № 61-11931св20), від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20), є необґрунтованими, оскільки вказаними постановами, за результатами скасування судових рішень справи направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідного спору, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду. За результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, оскільки сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у ній.

Посилання заявника у доводах касаційної скарги на необхідність врахування судами висновків Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10 не заслуговують на увагу, оскільки

такі висновки стосуються збереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника та застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Уних йдеться про те, що права членів сім`ї власника житлового будинку

є похідними і припиняються з припиненням у власника права приватної власності на це майно.

Проте зазначене загальне правило не спростовує висновків судів по суті вирішення спору у цій справі.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій розглянули справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та дали належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець