Справа № 522/2360/22
Провадження № 2/522/1178/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі зареєстровані громадяни:

1.Брат позивача - ОСОБА_2 , 1961 року народження, зареєстрований з 2006 року;

2.Мати позивача ОСОБА_3 , 1937 року народження, зареєстрована з 2006 року.

Однак, фактично в квартирі АДРЕСА_1 проживаю лише позивач та її мати. Позивач зазначає, що її брат не проживає та не з`являється, вивіз усе належне йому майно з квартири, тобто добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та з цього приводу, втратив право користування квартирою, а тому позивач просить суд визнати, що ОСОБА_2 втратив право користування вказаною квартирою.

В порядку ч. 6 ст.187 Цивільногопроцесуальногокодексу України судом направлений запит щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

08.02.2022 року надійшли відомості щодо місця реєстрації відповідача.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які позивачем були усунуті 16.02.2022 року.

Ухвалою суду від 17 лютого 2022 року справу прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду.

21 листопада від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який повернуто без розгляду, у зв`язку з відсутністю підтверджень направлення копії відзиву стороні позивача.

15 травня 2023 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

У судове засідання призначене на 18 липня 2023 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд вбачає, що сторони сповіщені про дату та час судового засідання належним чином, матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення, а тому суд приходить до висновку про можливість розглядати справу.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 18.06.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №880 та у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 14 січня 2022 року, виданої керівником житлово-експлуатаційної організації ОСББ «Шевченківський-8», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни:

1. ОСОБА_2 , 1961 року народження, зареєстрований з 2006 року;

2. ОСОБА_3 , 1937 року народження, зареєстрована з 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є братом позивача. Позивач на підтвердження факту не проживання в квартирі, надала Акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.04.2021 року, 20 червня 2021 року та 28 грудня 2021 року, в яких зазначено, що починаючи з 20 грудня 2020 року ОСОБА_2 фактично не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Представник відповідача у відзиві та під час судового засідання зазначив, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, адже за домовленістю між матір`ю відповідача та відповідачем, може проживати окремо, щоб позивачу з матір`ю було комфортно проживати у вказаній квартирі, адже матері потрібна допомога, позивач опікується матір`ю.

Позивач у позові посилається на ту обставину, що відповідач змінив своє місце проживання вибувши у інше житлове приміщення, але жодних доказів цьому не надав. Також позивачем не надані докази відсутності позивача у житловому приміщенні без поважних причин. Пояснення відповідача стосовно поважності причин позивачем не спростовані.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 слід залишити за нею.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 24.07.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін

18.07.23