Справа № 303/698/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Ляпіній А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (представник ОСОБА_3 ) про встановлення режиму окремого проживання подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду заяву про встановлення режиму окремого проживання подружжя, у якій зазначили, що вони уклали шлюб 24.07.2004. У шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За останній рік спільного проживання у них виникли різні погляди щодо спільного майбутнього та виховання дітей, а шлюбні відносини припинились. ОСОБА_2 , виїжджала на тимчасове проживання до Чехії з травня 2022 року по листопад 2022 року, зараз має намір виїхати на постійне місце проживання до Чехії. ОСОБА_1 , залишається проживати в Україні за місцем постійного проживання в селі Грибівці, Мукачівського району. За спільною згодою вони врегулювали подальше спільне подружнє життя в режимі окремого проживання з метою збереження сім`ї, особливо задля доньки та її психологічного здоров`я, збереження сімейного клімату. Малолітня донька ОСОБА_5 залишається на повне утримання, виховання та проживання з батьком в Україні, оскільки вона успішно навчається в Бобовищанській ЗОШ І-ІІІ ст., відвідує гуртки та має велике коло друзів. Заявники усвідомлюють та розуміють наслідки, передбачені ч. 2 ст. 120 Сімейного кодексу України, які наступають при встановленні режиму окремого проживання. Просили встановити окреме проживання подружжя: чоловіка ОСОБА_1 в Україні, дружини ОСОБА_2 в Чехії.

Заявники та їх представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що заявники перебувають у шлюбі з 24 липня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Виконкомом Бобовищенської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис №06.

Від шлюбних стосунків сторони малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відомостей з Реєстру населення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 119 Сімейного кодексу України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Положення статті 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119,120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Таким чином, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків.

У судовому засіданні встановлено, що сторони не бажають проживати спільно і таке не є формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

За таких обставин заява в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя підлягає задоволенню.

Заявники просять встановити окреме проживання чоловіка в Україні, а дружини в Чехії, проте суд не може задовольнити такі вимоги, оскільки ст. 119 СК України передбачає можливість встановлення режиму окремого проживання, а не встановлення конкретного місця проживання осіб.

Крім того, встановлення рішенням суду конкретного місця проживання особи суперечить статті 33 Конституції України, яка передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну, а також ч.2 ст.310 ЦК України, в якій визначено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Суд вважає, що встановлення конкретного місця проживання особи може бути перешкодою у здійсненні заявниками їх прав на вільний вибір місця проживання та його зміну.

За таких обставин заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання подружжя підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258- 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.. 33 Конституції України, ст.ст. 56, 119, 120 СК України, ст. 310 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про встановлення режиму окремого проживання подружжя - задовольнити частково.

Встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебувають у шлюбі зареєстрованому Виконкомом Бобовищенської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 24 липня 2004 року, актовий запис №06.

В задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя