КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4372/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 757/23954/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», яка подана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», ТОВ «Українське бюро кредитних історій», в якому просив визнати недійсним договір № від 13.01.2021 року та зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо кредитного договору № від 13.01.2021 року та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що починаючи з січня 2021 року, до позивача телефонують невідомі особи з різних номерів та від різних компаній стосовно необхідності повернення кредиту. Він стверджує, що жодних правовідносин з банками чи будь-якими кредитними (фінансовими) установами не оформляв та не отримував від них позик (кредитів).

Виявивши в Українському бюро кредитних історій запис про оформлення на його ім`я 13.01.2021 року кредитного договору № на суму 30 539, 00 грн. з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» 19.02.2021 року позивач подав заяву про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві. Вважає, що оскільки ним не було укладено кредитний договір № від 13.01.2021 року, останній підлягає визнанню недійсним, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним договір № від 13.01.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових послуг».

Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо кредитного договору № від 13.01.2021 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, представник ТОВ «Українське бюро кредитних історій» - Наконечна А.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Вказує, що відповідно до обставин справи та наданих до суду матеріалів між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦФР» укладено кредитний договір № . Відповідно до наданої відповіді на запит № 35-юр від 05.04.2021 року кредитні кошти, за виключенням суми початкового проценту, який складає 540 грн. та справляється при наданні кредиту, були перераховані за дорученням позичальника на рахунок НОМЕР_1 у ПАТ «Креді Агріколь банк» в якості оплати р/ф № 11589270 від 12.01.2021 року відповідно до п. 1.4 кредитного договору № від 13.01.2021 року. Отже, зазначене спростовує твердження позивача про те, що йому невідомо, що це за кредит та те, що він кошти не отримував. Згідно з умовами кредитного договору кошти перераховані на певний рахунок за дорученням позивача, а не надані особисто.

Звертає увагу, що позивач посилається на те, що в кредитному договорі зазначено не вірні його дані та надано паспорт й довідку про присвоєння ідентифікаційного коду платника податків, який не належить позивачу. Однак, з анкети-заяви на отримання послуг, паспорту кредиту та самого кредитного договору вбачається, що ІПН, на який взято кредит є НОМЕР_2 . Саме цей РНОКПП зазначено в особистих даних позивача при складанні позову до суду.

Звертає увагу, що позивачем надано заяву-звернення до правоохоронних органів про нібито вимагання 30 000 грн. фінансовою компанією, до якої позивач не звертався за отриманням кредитних коштів. Проте, в самій позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з нього вимагали повернення прострочених 3 000 грн. При цьому, позивач не надає докази про те, що втрачено паспорт та код, на який було взято кредит, та не вказує, чому не звертався до правоохоронних органів з вимогою притягнути до відповідальності Фінансову установу про надання кредиту шахрайським шляхом тощо. Тобто, кредитний договір все ж таки існує, інформація, яка передана до кредитної історії (розміщено на офіційному сайті ТОВ «УБКІ») є такою, що відповідає дійсності.

Вказує, що оскільки на цей час не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не було визнано недійсними у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, не надано доказів того, що кредитний договір укладено шахрайським шляхом, у відповідача-2 не має підстав для спростування та вилучення такої інформації та, відповідно, позовні вимоги у такому разі не можуть бути задоволені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що апеляційну скаргу подано не стороною кредитного договору (ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»), яка має зацікавленість у даній справі, а ТОВ «Українське бюро кредитних історій»», жодні права та інтереси якого рішення суду у цій справі не порушує.

Зазначає, що позивач не тільки не укладав кредитний договір, а навіть і не давав доручення на перерахування коштів. До того ж, у справу надано платіжне доручення, яке не містить підпису позивача, а лише підпис та печатку ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень». Тобто ініціатором платежу позивач не був. Жодного розпорядження або доручення на перерахування коштів ОСОБА_1 не надавав і в справі вони відсутні.

Посилання в апеляції на дійсність кредитного договору з огляду на те, що кредит надано в суму 30 000 грн., а по телефону почали вимагати лише 3000 грн. - свідчить лише про те, що відповідач навіть не читав позовної заяви. Згідно з інформацією від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» кредит начебто надавався на строк - 18 місяців (з 13.01.2021 по 12.07.2022), а дзвінки з нагадуванням погасити 3000 грн. почались, коли настала прострочка графіку погашення чергового платежу, а не всієї суми кредиту.

Звертає увагу на те, що в позовній заяві позивач вказує, що ідентифікаційний код його вірний, однак довідка видана невідомої форми у ДПІ у Дніпровському районі м. Києва, до якого він не має жодного відношення, в місті Києві не проживав і довідку не отримував. Щодо паспорту позивача - реквізити паспорта (серія, номер) не збігаються та фотокартка в паспорті зовсім іншої особи. Дата видачі паспорта Дніпровським РУГУ МВС України в м.Києві 25.03.2025 року, тобто паспорт лише буде виданий через три роки, а кредит за цим паспортом вже видано два роки тому.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій» Наконечна А.В. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ковальов В.М. вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав встановленим, що 13 січня 2021 року від імені ОСОБА_1 укладено із ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» кредитний договір № на суму 30 539 грн (а. с. 8).

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві (а. с. 9). Оскільки позивач не звертався до вказаної фінансової установи із заявкою на отримання онлайн-кредиту, його представник 05.04.2021 року звернувся до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» із адвокатським запитом (а. с. 10-11).

21 квітня 2021 року на запит від 05.04.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» надало копію кредитного договору № та документи, надані для укладення даного кредиту (а.с. 12).

Також, за результатом розгляду адвокатського запиту від 05.04.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було проведено перевірку, у ході якої встановлено, що особа, яка підписувала кредитний договір № використала підробний паспорт НОМЕР_3 , виданий 22.03.2015 року Дніпровським РУ ГУМВС України в м. Києві на ім?я ОСОБА_1 (а. с. 31).

Оскільки третя особа, використавши підробні документи на ім?я ОСОБА_1 , шахрайським способом отримала кредит, чим завдала збиток ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на суму 30 541, 03 грн, 02.09.2021 року вказане товариство звернулось із заявою в порядку ст. 214 КПК України до Дніпровського ГУ НП у м. Києві щодо вчинення шахрайських дій з отримання кредиту (а.с. 31).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що ОСОБА_1 13.01.2021 року не укладав кредитний договір №, згоду на обробку своїх персональних даних не давав, а тому зазначений кредитний договір не відповідає його внутрішній волі.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, відповідно до вимог ст. 201- 203, 215 ЦК України, про відсутність волевиявлення у позивача на укладання спірного правочину, а відтак договір № від 13.01.2021 року є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Враховуючи, що договір № від 13.01.2021 року судом визнано недійсним, то наявні підстави для задоволення також позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо кредитного договору № від 13.01.2021 року.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини друга статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві про те, що йому телефонують невідомі особи та вимагають оплатити невідомий кредит, якого він не отримував. (а. с. 9)

У відповідь на адвокатський запит адвоката Ковальова В.М., генеральним директором ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» 21 квітня 2021 року було надано копію кредитного договору № від 13 січня 2021 року, копії паспорту та РНОКПП позичальника та повідомлено, що 13 січня 2021 року між ОСОБА_1 як позичальником та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 30 539 грн. Кредитні кошти, за виключенням суми початкового проценту, який складає 540 грн. та справляється при наданні кредиту, були перераховані за дорученням позичальника на рахунок у ПАТ «Креді Агріколь банк» в якості оплати р/ф № НОМЕР_4 від 12 січня 2021 року відповідно до п. 1.4 кредитного договору № від 13 січня 2021 року. Також зазначено, що вказаний кредитний договір було укладено на відділенні кредитного посередника кредитодавця - ТОВ «Центр фінансових рішень» при особистому зверненні позичальника. ( а.с. 12).

Як вбачається з копій наданих ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» документів, у підписаній позичальником заяві-анкеті на отримання послуг в ТОВ КФ «ЦФР», паспорті кредиту № 5178227, кредитному договорі № зазначені наступні дані особи, яка звернулась за отриманням кредиту: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , фактичне та зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 . ( а.с. 13-16).

При укладенні кредитного договору позичальником були надані документи, що посвідчують особу : паспорт громадянина України, серії НОМЕР_3 , виданий Дніпровським РВ ГУ ДМС України в місті Києві 22 березня 2025 року ( а.с. 17), в якому зазначені дані про особу: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець села Буда-Бабиницька, Бородянського району, Київської області.

На сторінці одинадцятій паспорта є штамп Дніпровського РВ ГУ ДМС у м. Києві від 12.09.2014 року про реєстрацію місця проживання особи за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 17).

Також надано копію картки платника податків ОСОБА_1 , виданої ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві 02.09.2020 року, із зазначенням реєстраційного номеру облікової картки платника податків № НОМЕР_2 .

Натомість позивачем ОСОБА_1 надано до суду належним чином завірену копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого 01 жовтня 1999 року Бородянським РВ ГУ МВС України в Київській області, в якому зазначено, що ОСОБА_1 народився у селі «Буда-Бабинці», Бородянського району Київської області.

На одинадцятій сторінці паспорта є штамп Виконавчого комітету Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 22 жовтня 1999 року, про зареєстроване місце проживання позивача : АДРЕСА_2 (а.с. 18).

З викладеного вбачається, що надані позивачем документи, що посвідчують його особу, суперечать документам, що були надані позичальником при отриманні кредиту, а дата видачі паспорта громадянина України - 22 березня 2025 року, невірне зазначення населеного пункту, де народився позивач, свідчать про його підробку невстановленою особою. Крім того, зазначена у паспорті позивача адреса його зареєстрованого місця проживання є іншою, ніж зазначена у вказаному паспорті від 22.03.2025 року ; фотографії власників паспортів суттєво відрізняються між собою.

Також позивачем надано до суду належним чином завірену копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру № НОМЕР_2 , що була видана ОСОБА_1 10 лютого 2000 року Державною податковою інспекцією в Бородянському районі ( а.с. 19). У довідці зазначено, що дата занесення ідентифікаційного номеру до Державного реєстру фізичних осіб - 27 січня 2000 року .

Відповідно до п.2.2 Положення про порядок видачі довідки з ідентифікаційним номером з Державного реєстру фізичних осіб, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 191 від 08.04.1999 року, для отримання довідки про присвоєння ідентифікаційного номера громадянин України пред`являє паспорт громадянина України.

З паспорта серії НОМЕР_5 громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що він виданий 01 жовтня 1999 року, тобто після досягнення позивачем 16 річного віку.

Разом з тим, у картці платника податків, що була надана невстановленою особою до ТОВ ФК «Центр фінансових рішень», зазначено дату реєстрації у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків - 25.05.1999 року. Тобто зазначена обставина, якої об`єктивно не існувало на вказану дату, оскільки паспорт громадянина України був виданий ОСОБА_1 лише 01 жовтня 1999 року.

Як вбачається з копії заяви, наданої до суду представником відповідача, 02 вересня 2021 року генеральний директор ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» звернувся до начальника Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про виявлення факту шахрайського оформлення кредиту по підробленому паспорту. У вказаній заяві відповідачем зазначено, що після проведеної у товаристві перевірки встановлено, що особою, яка підписувала кредитний договір, був використаний підроблений паспорт НОМЕР_3 виданий 22.03.2015 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_1 ( а.с. 31).

За повідомленням відповідача ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» від 21 квітня 2021 року, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору заборгованість складає 30 539 грн. 72 коп. ( а.с. 12).

Оскільки третя особа, використавши підробні документи на ім?я ОСОБА_1 , шахрайським способом отримала кредит, чим завдала збиток ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на суму 30 541, 03 грн, 02.09.2021 року вказане товариство звернулось із заявою в порядку ст. 214 КПК України до Дніпровського ГУ НП у м. Києві щодо вчинення шахрайських дій з отримання кредиту (а.с. 31).

Таким чином, при порівнянні документів, наданих представником відповідача на підтвердження особи, що укладала з відповідачем кредитний договір № від 13 січня 2021 року, з документами позивача ОСОБА_1 , вбачається, що позивач не є тією особою, яка уклала кредитний договір № від 13 січня 2021 року. Зазначена обставина також підтверджена самим відповідачем ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» у заяві до органів поліції від 02.09.2021 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_1 не виявляв своєї волі до вчинення кредитного договору, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому кредитний договір є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином позивачем взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті кредитного договору підпису, вчиненого замість ОСОБА_1 іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, за встановленими у справі обставинами, оспорюваний договір позивач ОСОБА_1 не підписував, за отриманням кредиту до ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» не звертався та, відповідно, його волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цього договору не погоджував, а тому немає підстав вважати кредитний договір № від 13 січня 2021 року укладеним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій», оскільки суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 волю на укладення кредитного договору не виражав та не укладав його, дійшов помилкового висновку про визнання такого кредитного договору недійсним, адже правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскаржуване рішення у вказаній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволенні іншої позовної вимоги - про зобов?язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо кредитного договору № від 13.01.2021 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц зроблено висновок про те, що такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковою умовою для укладення договору про споживчий кредит є згода споживача на доступ до інформації, що складає його кредитну історію, та на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій, включене до Єдиного реєстру бюро кредитних історій, інформації щодо нього та цього кредиту, визначеної Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відсутність такої згоди споживача має наслідком відмову кредитодавця в укладенні договору та здійсненні кредитної операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», - кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;

- кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу);

- суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до Користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

Згідно зі ст. 9 вказаного Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем.

Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 не укладав кредитного договору № від 13.01.2021 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», для вилучення з кредитної історії ОСОБА_1 запису про спірний кредитний договір, оскільки вказаний кредитний договір є неукладеним ( тобто відсутнім), відповідно ОСОБА_1 будь-якої письмової згоди, як суб`єкт кредитної історії, на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо цього договору - не надавав.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції у цій частині рішення не спростовують, а тому оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про зобов`язання вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо кредитного договору № від 13.01.2021 року - слід залишити без змін.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, відтак, оскаржуване рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, з ухваленням у цій частині нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у позові до вказаного відповідача рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» витрат по сплаті судового збору на користь позивача також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», яка подана представником Наконечною Альоною Вікторівною, - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним та стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.